16 P. A. ØYEN [1914 



and the elongated ridges called eskers (Swedish åsar, American 

 osars) are produced« (W. B. Wright; The Quaternary lee Age, 

 1914, pp. 37, 38). Fra andre steder har jeg i nærværende afliand- 

 hng for eksempel omtalt lignende fluvioglaciale dannelser fra 

 omgivelserne af den gamle færdselsvei eller nye jernbaneforhin- 

 delse mellem det norden- og søndenfjeldske, nemlig strækningen 

 Soknedalen til Drivdalen, og i nærheden af, men lige utenfor vor 

 østlige landegrænse, nemlig omgivelserne af Storlien paa Meraker- 

 linjen. 



Det sidstnævnte af de ovenfor paapekte fænomener, nemlig 

 det glaciolakustrine, er ogsaa leilighetsvis omtalt under behand- 

 ling af Støren — Kongsvoldlinjen samt likeledes fra omgivelserne 

 af Storlien, hvor det danner en del af det utstrakte jemllandske 

 bræsjønet. Inden den sydøstlige del af vort omraade støter vi 

 paa vandskillet mellem Ruglsjøen i nordvest og Harsjøen i syd- 

 øst paa en nordlig utløper af Sete-regionens tidligere bræsjøer i 

 vort land, og paa den maate er vort omraade traadt i en saadan 

 forbindelse med utviklingen af de glaciale forhold i den sydøstlige 

 del av vort land, at vi dermed har opnaaet at erholde et vigtigt 

 sammenknytningsled mellem de to hoveddele af vort land, et 

 sammenknytningsled af stor betydning ved siden af de faunistiske 

 forhold og utviklingen af disse respektive omraaders terrasse- 

 systemer. Men i bestemmelsen af de glaciolakustrine afsætningers 

 utbredelse inden vort her omhandlede omraade foreligger endnu 

 en stor opgave for fremtidens forskning. 



Betragtningen af bræsjøfænomenet og dermed ogsaa det tid- 

 ligere indsjøfænomen i sin helhed, bringer os ganske naturlig like 

 over for spørgsmaalet om indsjøers forekomst og dannelse i sin 

 almindelighet. Suess kom jo til det resultat, at strandterrasserne 

 langs vort Vestlands fjordsider var afsat i indsjøer, der hadde været 

 afsperrede af bræer langs kysten og ved fjordmundingerne, idet 

 han nemlig uttalte ganske bestemt: »Darum sind auch alle Seter 

 und die grosse Mehrzahl der Terrassen in den Fjords des west- 

 lichen Norwegen als Denkmale des zuriickweichenden Eises und 

 nicht als die Denkmale eines schwankenden Meeresspiegels oder 

 gar von Schwankungen der Erdfeste anzusehen« (Das Antlitz 

 der Erde, B. II, 1888, pag. 457). Det er ikke vanskelig for Trond- 

 hjemsfeltets vedkommende at paavise feilen og uholdbarheten i 

 Suess' anskuelse, saavel for hovedfjordenes og hoveddalenes ved- 

 kommende som for de respektive bigrenes, idet fossiler nærsagt 

 overalt er fundet ganske nær op til den saakaldte marine grænse, 

 og disse fossiler viser med bestemthet, at havets saltvand ved 

 slutningen af den sidste kontinentale nedisningsperiode har gaat 

 helt op til denne grense og helt ind i de dybest indtrængende, 

 trange fjorddale. Men det turde heller ikke i denne forbindelse 



