14 P. A. ØYEN [1914 



af Guldalen fra Kvenildmorænens lop, øst for Heimdal station 

 paa overgangen til Klæbu, saa møter Guldalsterrasselandskapet 

 i en temmelig utpræget form, om end ikke paa en saa mange- 

 leddet maate som kanske paa enkelte andre steder, men dog 

 meget typisk. Vakre terrasselandskaper har man her, foruten ved 

 Gulosen og i Melhus ogsaa i Flåa og Horg samt om Støren 

 station, hvorfra de er bekjendt allerede gjennem Kjerulfs afbild- 

 ninger (Kjerulf: Nogle af Geologiens Tidmaalere, 1874, pag. 10) 

 og end videre ved Singsaas station og i Soknedalen, hvor man 

 fra de marine terrasser nærsagt umerkelig glider over i laku- 

 strine. p]n gjentagelse i mindre maaleslok af terrasserne i Guldalen 

 har man til en vis grad i Nidelvens og Selbusjøens vasdrag, af 

 hvilket man faar et mere umiddelbart indtryk, naar man gjen- 

 nem Sjølen gaar over fra den vakre Kvenildterrasse til den om 

 mulig endnu mere iøinefaldende Tanheimsmo, hvis terrassefort- 

 sættelse kan følges temmelig sammenhængende mot syd paa 

 Nidelvens vestside, likesom den ogsaa har sin ækvivalent over 

 paa østsiden, hvor den kan følges om Osen, Uglen og By forbi 

 kirken for videre mot syd ved Eidstu og Eggen at erstattes af 

 en høiere liggende terrassedannelse. Endnu ved Hytfossen kan 

 man spore en tre-fire meter lavere terrasse som fortsættelse af 

 Lettingvoldens, og fra Hytsagen kan man her mot sydvest let 

 komme over i det tilsvarende terrasseterræn omkring Langvatn 

 og i Kallvelladalen til det utprægede terrasselandskab om Ler 

 station. Og ved at fortsætte fra Hytfossen mod syd forbi det 

 trange, ikke isskurede Trangfosgjel naar man over i det tilsva- 

 rende terrasselandskap ved Selbussjøens nedre ende, hvilket man 

 ogsaa opnaar ved gjennem Stigen at gaa over fra terrasserne ved 

 Eggen til de tilsvarende ved Grindstad. Ørkedalen utmerker sig 

 ogsaa ved sine ofte meget fremtrædende terrassedannelser med 

 lav, flat dalbund, omtrent som den nedre del af Guldalen. Under- 

 sjøiske, hævede havbanker forekommer ogsaa paa sine steder og 

 griper paa en iøinefaldende maate ind i det topografiske relief; 

 man kunde f. eks. nævne Mactra-niueaiiets banker i Stod ved 

 Indbryn og Smaaaasan, men den mest storslagne af disse banker 

 er dog Ørlandet, der tilsyneladende stænger for Trondhjemsfjor- 

 dens munding og med hensyn paa de løse afleiringer bestaar 

 af en kjerne af stenblandet ler og derover rigt fossilførende ler 

 fra en meget gammel del af <(ra-tiden», ikke »underst ler uden 

 skjæl«, som M. Sårs siger (Nyt Mag. for Naturvid. B. 12, 1863, 

 pag. 261); over leret kommer saa sublittorale og littorale afsæt- 

 ninger fra forskjellige af de følgende tidsavsnit, helt op til nær 

 vor egen tid, ofte utvasket, opskyllet og paany sekundært aflei- 

 ret paa en saadan maate, at det ofte er vanskelig, for ikke at sige 

 umulig, at adskille særlig afsætninger fra til hinanden støtende 



