10 P. A. ØYEN [1914 



skuffende likhet med terrasser, og har ogsaa af enkelte forskere 

 været forvekslet med saadanne, men er dog i virkeligheden af 

 helt anden karakter. Jeg har allerede for mange aar siden gjort 

 opmerksom paa tilstedeværelsen af saadanne inden vort centrale 

 høifjeldsomraade og der sat dem i forbindelse med periodisk 

 optrædende erosionscykler — aquatile og glaciale — eller med 

 andre ord, i forbindelse med periodisk optrædende klimatoscilla- 

 tioner (Nyt Mag. for Naturvid. B. 46 (1908), pag. 338—340). Svarende 

 til de interstadiale- eller interglaciale afsnit i saadanne erosions- 

 cykler finder vi ofte i nutidens dalbund canonartede dannelser, 

 saaledes ogsaa inden vort omraade, jeg skal kun peke paa Driv- 

 dalen og paa den dype, trange, ikke isskurede canon, Trang- 

 fosgjelet i Klæbu. 



Det er dog ikke blot, om end i forherskende grad, gjennem 

 erosion, at de glaciale kræfter sætter sit præg paa de topografiske 

 forhold. Akkumulationen, afsætningen af det med bræerne førte 

 materiale, spiller ogsaa en ikke ganske uvæsentlig rolle. Vi kan 

 begynde igjen oppe paa fjeldvidden i det vakre morænelandskab 

 i omgivelserne af Storlien med sjøer og raviner og smaa terrasser 

 indimellem, man har billedet for sig helt til vandskillet. Men 

 idet passet naaes skifter karakteren, de moutonnerede klippeflader 

 ligger der glatskurede, renskyllede; terrasserne er væk og kun 

 den almindelige dalbunds morænedække er at spore. Vi kan 

 fortsætte ned gjennem Stjørdalen, eller kanske endnu bedre gjen- 

 nem Guldalen, paa samme maate og har rik anledning til at 

 stifte bekjendskab med de afsatte masser, morænerne, ofte under 

 forandrede og omdannede former, men fænomenet er det samme. 

 Drivdalen er jo blit et klassisk sted, ikke alene gjennem den 

 ovenfor paapegede af Esmark og Forbes i sin tid omtalte glacial- 

 erosion, men ogsaa gjennem sine moræner; her var det Torell 

 i nærheten af Drivstuen saa det bekjendte vidnesbyrd om bræ- 

 ernes afsætning af løst materiale paa den skandinaviske halvø. 

 Og Drivdalen er i virkeligheten ogsaa interessant paa grund af 

 sin isskuring og sine jettegrj^ter, sine flytblokke og sine moræner og 

 kanske endnu mere paa grund af sit eiendommelige glacialrelief. 

 Og naar vi følger disse afsætninger, dal for dal, fra vandskil til 

 fjord og fjordene utover, saa ser vi, at de gjentager sig med visse 

 mellemrum paa en mere fremtrædende maate end ellers — de 

 saakaldte endemoræner gjentager sig periodisk, og det er derfor 

 meget træffende naar den amerikanske kvartærgeolog Upham 

 taler om »rhythmic accumulation of moraines by waning ice- 

 sheets« (The American geologist Vol. XIX, 1897, pag. 411), men 

 vi kan ikke være enig med ham, naar han fortsætter: »rhythm 

 of morainal accumulation independent of secular variations of 

 climate« (1. c. pag. 416), idet det netop er i de klimatiske for- 



