120 P. A. ØYEN ^ [1914 



Det ligger egentlig utenfor nærværende afhandlings ramme 

 at behandle de Præglaciale dalløb i Trøndelagen«, men paa grund 

 af den rolle, som >den gamle Dovrebanedal« (Norsk geol. tids- 

 skrift, B. III, Nr. I, 1914, pag. 80) spiller i Vogts afhandling 

 af ovennævnte titel, bør vi dog her i forbigaaende nævne disse 

 forhold. Men naar Vogt fortæller, at »den øverste af de to be- 

 kjendte strandlinjer ved Trondhjem ligger ifølge nivellement i 

 høiden 17S,5 m. o. h. ; ved Selbusjøens vestre ende, i ret linje 

 kun 24 km. fra den netop nævnte strandlinje, ligger de aller- 

 øverste lerrasseflader i høide ca. 25 m. over Selbusjøen, altsaa i 

 høide ca. 185 m. o. h. Og den øverste terrasseflade i Kalvella- 

 dalen gaar til høide ca. 184 m. o. h. Bræen fra Neas øvre del 

 og Selbusjøen gik under et vist trin, omtrent svarende til lan- 

 dets maximale nedsænkning, frem langt ud i Kalvelladalen, og 

 her afsattes vældige afleiringer, som i sin helhed omformedes til 

 terrasser. Saa havde bræen en lang stans ved Grindstad, hvil- 

 ket punkt blir at parallellisere f. ex. med Minne ved Mjøsen. I 

 denne periode laa landet omkring 185 m. lavere end nu« (L. c. 

 pag. 15), faar man uvilkaarlig en vis mistillid til undersøkelsens 

 nøiagtighet, idet afvikelserne fra de tilnærmet rigtige værdier i 

 dette tilfælde ikke er saa ganske smaa. Men der foreligger ingen 

 grund til ved denne anledning nærmere at diskutere et geologisk 

 ur« af den art. Undersøkelsesmaaten og tankegangen synes at 

 være den samme, som den der ligger til grund for samme for- 

 skers uttalelse »om to endemoræne-trin i det nordlige Norge«, 

 at »saa maa det ansees som sikkert, at det ytre morænetrin 

 nordpaa svarer til det ytre ra, og det indre morænetrin nordpaa 

 til det indre ra« (Norsk geologisk tidsskrift, B. II, Nr. 11, 1918, 

 pag. 18 — 19). Jeg behøver kun at henvise til Tannehs utmerkede 

 arbeider over forholdene ogsaa i den nordlige del af vort land: 

 » Studier ofver kvartårsystemet i Fennoskandias nordliga delar« 

 I (1906), II (1907) & III (1914) som bevis for, at de kvartære under- 

 søkelser nu maa anlægges med et helt andet maal for øie for 

 at ha nogen egentlig værd. Der paatvinger sig én uvilkaarlig 

 den følelse ved at studere selv Vogts nyere arbeider, at denne 

 forsker kvartærgeologisk tænker og skriver omtrent som da han 

 for endel aar tilbake henledet opmærksomheden på de meget 

 omskrevne, i høide omkring 125 — 175 m. over havet liggende gla- 

 ciale« skjælbanker, indeholdende skaller af forskjellige havs-mus- 

 linger og snegle, som nu kun lever ved Grønland, Spitsbergen, 

 i det Kariske hav og i tilsvarende meget koldt vand, og som 

 følgelig er thermometer på det vand, som under det foreliggende 

 stadium af istiden beskyttede det sydlige Norges kyster« (Det 

 norske geogr. selsk. årbog, III (1891 — 1892), pag. 42), og hvor vi 



