136 P. A. ØYEN [1914 



som man tidligere anlok, hadde forløpet siden istiden, blit meget 

 betydelig reducert. Man har fundet sikrere tidsmaal ved tælling 

 av de siden istiden avsatte lerlag, end man tidligere hadde, da 

 man benyttet mere fantasifulde beregninger « (Naturen 1915, pag. 

 180). Det er ikke vanskelig at forståa, hvor Wille har hentet 

 disse tanker, naar han like efterpaa fortæller, at »det antas at 

 være ca. 16,000 aar, siden den sidste istid var paa sit maksimum. 

 For 9000 aar siden, eller maaske noget længere tilbake, strakte 

 landisen sig i Norge til »raet«« (L. c. pag. 181). Dette er ingen 

 lunde bevist for Norges vedkommende, knapt for noget andet; 

 thi meningerne er endnu meget delte i den henseende. 



Naar Wille siger, at »da landisen tråk sig tilbake fra de 

 nævnte morænerækker (»raet«), var klimatet allerede saa meget 

 mildere, at en subarktisk vegetation med Betala odorata som 

 karakterplante kunde trives paa de vegetationsløse kyster < (Na- 

 turen 1915, pag. 181 — 182) og derfor benævner denne tidsperiode 

 for bjerkeperioden (L. c. pag. 182), saa stemmer ikke dette 

 med fossilfund f. eks. i Asker. Derpaa kommer ifølge Wille 

 furuperioden og saa ekeperioden » omtrent 7000 aar før 

 vor tid« (L. c. pag. 182); »endel af Ilex-floraen og den vest- 

 europæiske kystflora paa Norges vestligste øer kan vel delvis 

 være indvandret i dette tidsrum, men jeg antar, at dette har 

 skedd fra de nærmeste lande ved springvis vandring over havet, 

 ikke ved langsom fremmarsjering gjennem Sverige og det østlige 

 Norge « (L. c. pag. 183). Thi Wille er af den anskuelse, at »det 

 var tidligere et botanisk dogme, at plantesamfundene med sine 

 mange arter vandret frem som et regiment soldater og tok lan 

 det i besiddelse under de for dem gunstige klimatiske forholde- 

 (Naturen 1915, pag. 184). Men, fortsætter han videre: »Dette 

 dogme kan ikke længer opretholdes, ti planteartene spreder sig 

 enkeltvis og i almindelighet uavhængig av hverandre « (Naturen 

 1915, pag. 184). 



I denne forbindelse kan det være af interesse at erindre, hvad 

 Gunnar Andersson i sin tid skrev om Blytts teori og Blytts 

 syn paa niveauforandringerne, som var præget af det norske da- 

 tidssyn paa tingene. Andersson siger nemlig: »Hela De Geers 

 postglaciala landsånkning har ej fått något rum i den annars 

 så rymliga teorien. Denna sånkning har dock funnits och spelat 

 sin ej obetydliga rol, åfven vid fordelningen af Kristianiatraktens 

 våxtvårld« (Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. 14, 1892, pag. 529). 

 I motsætning hertil faar vi nu høre: »Paa hele Norges kyst«, 

 siger Wille, »sank dog landet i denne tid (ekeperioden) kun 

 nogen faa meter, saa landsænkningen har ingen betydning for 

 planteutbredelsen som saadan, men det er antagelig at klimatet 

 under disse forholde har været ikke alene varmere, men ogsaa 



