138 P. A. ØYEN [1914 



bevægelse af strandlinjen tidligere adskilte landpartier gjenfor- 

 entes ved landbroer. 



Da imidlertid i øvre pliocæn tid de betydelige klimatforan- 

 dringer begyndte at indtræ, som efterhaanden førte over i istidens 

 større og tildels ret betydelige, som glaciale og interglaciale sving- 

 ninger, bekjendte oscillationer, blev forholdene langt mere kom- 

 plicerle. Naar saa dertil kom mindre forandringer, men allikevel 

 store nok til at influere paa de biologiske forhold, saa vil det 

 let indsees, at kombinationerne meget snart blev saa indviklet, 

 at den lovmæssighet, der sikkerlig ligger til grund for den hele 

 utvikling, tilsynelatende blev utvisket, og det laa da nær for 

 haanden særlig at vende sin opmerksomhet mot de fænomener, 

 der for os mennesker endnu synes mere tilfældige uten at regu- 

 leres af mere bestemte love, og derved kom studiet mere ind 

 paa de »tilfældige transporters« vei eller det gled ubevisst og 

 uvilkaarlig tilbake i en noget afbleket katastrofismes spor. Og 

 der synes det at forbli saa længe, indtil >den mekaniske opfat- 

 ning« med ubønhørlig styrke gjør sig gjældende, ikke blot for 

 jordskorpebevægelsens mere nærtliggende problemer, men ogsaa 

 for de klimatologiske fænomeners vedkommende, ja til og med 

 ved reguleringen af de tilsynelatende mere fjernliggende biolog- 

 iske forhold af forskjelhg slags, i forhold til høidebeliggenhet, 

 temperatur og sammensætning af omgivelserne. Men forutsætnin- 

 gen for, at en saadan mekanisk betragtningsmaate kan overføres 

 paa de biologiske forhold, blir da, at organismen, saavel plante- 

 organismen som dyreorganismen, er til en vis grad ialfald saavel 

 elastisk som plastisk, saaledes at den kan akkomodere sig, beholde 

 en given form og igjen taale forandringer i den. De organismer, 

 der ikke har denne evne, vil under de geodynamiske forandrin- 

 ger gaa tilgrunde, de som har den i utilstrækkelig grad vil for- 

 krøbles, og kun de organismer, som i ethvert givet tilfælde i sig 

 selv har evnen til at afpasse sig efter indtrædende forandringer 

 og tilpasse sig i de nye forhold, vil ha utsigt til at overleve og 

 utvikle sig videre. Men for en saadan utvikling kræves nød- 

 vendigvis kontinuitet. Likesom lithosfæren reguleres af de dyna- 

 miske love og hydrosfæren med atmosfæren af de hydrodyna- 

 miske, saaledes optrær > vandringsloven< som den regalerende 

 faktor i de biologiske forhold, — tilpasningen i rum og tid blir 

 for saavel planter som dyr en nødvendighet. 



Dermed har vi igrunden som en nødvendighet git grund- 

 trækkene i » istidens biologiske forhold*, og ikke blot i istidens, 

 men i alle tiders. Den foregaaende fremstilling, likesom ogsaa 

 de i dette specielle afsnit meddelte kjendsgjerninger fra natur og 

 litteratur, vil ha git os et indtryk af, at forskningens resultater 

 ikke bestandig stemmer med virkeligheten. Men saavel af den 



