140 P. A. ØYEN [1914 



nioves forward, the water only oscillates up and down, back 

 and forth, without progressive motion. The stronger the wind, 

 the higher the crests and the lower the troughs of the waves; 

 and the greater their length or distance from crest to crest, the 

 deeper their disturbance extends beneath the surface, and the 

 faster their progressive motion « (pag. 71). 



Paa den maate sætter bølgerne sine mærker og gir strand- 

 linjens omgivelser deres særegne præg. Det bemerkes her, at jeg 

 bruker betegnelsen »strandlinje« kun om den mathematiske skjæ- 

 ringslinje mellem havflaten og det faste land. Paa samme maate 

 for indsjøers vedkommende om skjæringslinjen for indsjøens 

 vandspeil med det omgivende land. For de saa meget omskrevne 

 »strandlin)er i fast tjeld» er, efter min mening, kvartærgeologisk 

 betegnelsen »klippeterrasser« eller »terrasser i fast fjeld< langt 

 mere overensstemmende med den øvrige terminologi. 



Schiøtz skrev i sin tid (Christiania Vid. Selsk. Forh. 1894, 

 Nr. 4) en af handling: Nogle bemerkninger om dannelsen af 

 strandlinier i fast fjeld« og kom til det resultat, at strandlini- 

 erne maa være dannede under en slilstand i landets stigning« 

 (L. c. pag. 15). Nærværende forfatter kom derimot til det resul- 

 tat, »at strandlinjernes udseende ikke kan tåges til indtægt mere 

 for en theori om strandlinjens stilstand, end for dens forskyv- 

 ning under dannelsen , idet der blev henvist ogsaa til« særegne 

 forhold i de eroderende kræfters til- og aftagen« (P. A. Øyen: 

 »Skilbotn, et bidrag til kundskaben om stranderosion«, pag. 30 

 — Arch. for Mathm. og Naturvid. 1896). Ved at imidlertid kyst- 

 erosionen fortsætter i hovedsakelig samme niveau gjennem for- 

 holdsvis lange tidsrum, faar stranderosionsmerkerne en helt anden 

 karakter som abrasionsplaner eller abrasionsplateauer, som til- 

 fældet er f. eks. med den norske strandflate, der efter at være hen- 

 tydet til af en række forskere, blev kortelig, men i sammenhæng 

 beskrevet af Reusch, (Norges geol. unders. Nr. 14, 1894, pag. 

 1 — 14). Senere er den ogsaa omtalt og beskrevet af flere geologer 

 og geografer, bl. a. af østerrikeren Richter, der bereiste en stor 

 del af vort land sommeren 1895, og kom til det resultat, at 

 »die Strandebene und die ihr entsprechenden Strand linien sind 

 eine allgemeine Erscheinung« (»Die norwegische Strandebene und 

 ihre Ent.stehung« pag. 6 — Globus, B. 69, Nr. 20). Hogbom 

 skrev ogsaa en af handling »Uber die norwegische Kiistenplat- 

 form«, 1913, og omtalte »die Unhaltbarkeit der tektonischen 

 Theorie* og kom til det resultat, at »die Kiistenplatform ist eine 

 marine Abrasionsflåche« (L. c. pag. 62). Reusch og J. H. L. Vogt 

 henlægger strandflatens dannelse til tertiær, preglacial tid, Nan- 

 sen og Hansen til glacial- og interglacial tid, hvortil ogsaa slutter 

 sig Th. Vogt (Norsk geogr. selsk. aarbok, 1911 — 12) og Sahl- 



