150 P. A. ØYEN [1914 



Klimatoseillationer. 



Den maale, hvorpaa meteorologerne, ialfald meget ofte, anskuer 

 de meteorologiske elementers forhold giennem noget længere tids- 

 rum, har fundet et godt uttryk i den uttalelse V. H. Ryd lar falde: 

 »Da vi antager — eller i al fald som en foreløbig forudsætning 

 kan gaa ud fra — at klimaet ikke forandrer sig i tidens løb, 

 vil, efterhaanden som vore iagttagelser udstrækkes over længere 

 tidsrum, disse middeltal ifølge vor antagelse gjennemgaaende 

 nærme sig mere og mere til visse bestemte (men ubekendte) 

 værdier« (Bidrag til bestemmelsen af meteorologiske elementers 

 perioder, 1915, pag. 7). Og et af de maal, som de meteorologiske 

 instituter theoretisk har stillet sig, synes at være netop bestem- 

 melsen af disse middelverdier, saakaldle normalverdier, paa den 

 mest mulig nøiagtige maate. Og ingen vil bestride betydningen 

 af dette vigtige arbeide, thi det er først derigjennem, vi kan faa 

 klargjort de enkelte, meteorologiske elementers indflydelse. Og, 

 idet vi saa erindrer, hvad Davis sier: »the general succession of 

 weather changes through the year, averaged for many years, 

 constitutes the climate of a region (Physical Geography, 1900, 

 pag. 52), saa indser vi, at netop paa denne maate er det vi faar 

 en oversigt over et steds klima. Men dette er for kvartærgeolo- 

 gen ikke nok Det gjelder meget mere at faa en oversigt over, 

 hvordan de klimatiske forhold ytrer sig gjennem længere tids- 

 rum. Det gjelder at undersøke, hvordan temperatur og nedbør, 

 eller kanske med andre ord, hvordan barometertrykket fordeler 

 sig over jordens overflate gjennem forløpet af geologiske tids- 

 afsnit. Og man har da fundet, at klimatet undergaar en periodisk 

 forandring, idet man har klimatcykler, hvis længde er ca. 35 aar 

 som middel. Men man har fundet ogsaa andre sekulære perioder 

 for klimatforandringen, dels længere og dels kortere; paa denne 

 sidsle maate har en række forskere trodd at kunne sætte klimat- 

 vekslingerne i forbindelse med den allerede længe kjendte elleve- 

 aarige solflekperiode. Dette høres jo, ialfald til at begynde med, 

 meget rimelig ut. Men man maa vistnok gi Bechtle ret, naar 

 han sier: »Warum die Periode aber geråde 35 Jahre dauert, ist 

 noch nicht aufgeklårt« (Bechtle: Klima, Boden und Obstbau, 

 1908, pag. 212 — 213), men naar han sammesteds fortsætler: »Sie 

 steht aber jedenfalls mit der Sonnentåtigkeit in Zusammenhang«, 

 saa er dog denne uttalelse for en del ialfald at betragte som 

 temmelig apriorisk, forsaavidt som ogsaa flere andre faktorer 

 udentvil indvirker paa periodelængden, og det endnu ikke paa 

 langt nær kan sies fastslaaet, hvad hver enkelt bevirker; vi erindre 

 i denne forbindelse kun den store forskjel mellem et kystklima 



