Nr. 61 KVARTÆR-STUDIEU I TKONDHJEMSFELTET 16^ 



lige og mellemste Sverige i den hensigt at følge faciesutviklingen 

 af de mange forskjellige morænetrin, som her optrær, og som 

 jeg ogsaa tildels kjendte noget til fra et par tidligere reiser inden 

 dette omraade. 



Nu, det er vistnok med reite henvist til, at man, for at for- 

 ståa istidsbræerne, bør studere nutidens, men da vel at merke, 

 de til istidens bræer tilsvarende, Grønlands, Spitsbergens, osv. Thi 

 man maa vistnok være enig med Grenville Cole, naar han sier: 

 »The localized glaciers of the Alps and Norwaj' mislead rather 

 than instruct, in regard to the huge deposits of boulder-clay 

 and the sheets of glacial gravel that represent one of the latest 

 phases in the complex growth of Europe« (Grenville Cole: 

 The Growth of Europe, 1914, pag. 49). Naar man da ogsaa vet, 

 hvor vanskelig det er at enes om svaret paa spørsmaalet: »What 

 is a glacier?«, som det i sin tid fremgik af en diskussion i 

 Washington Philosophical Society (Nature, Vol. 32, 1885, pag. 300), 

 saa er det ikke saa merkelig, at meningerne kan komme til at 

 ytre sig temmelig divergerende, naar spørsmaalet reiser sig om 

 de enkelte, glaciale afsætningers egentlige karakter. Dette trær da 

 ofte frem ved distinktionen mellem fluvioglaciale og glaciomarine 

 afsætninger. Koken sier: »Es ist sehr die Frage, ob das einem 

 Kontinent gleiche Inlandeis in demselben Masze beweglich war 

 wie die Eisdecke eines Hochgebirges. Jede klimatische Schwank- 

 ung åuszert sich in Alpengegenden viel unruhiger und wird viel 

 empfindlicher registriert. Es kann leichter zu Riickziigen und 

 Vorstoszen der Gletscher kommen, wåhrend die schwerfållige 

 Masse des Binneneises gewissermaszen erst auf eine Summierung 

 der klimatischen »Ånderungen reagiert» (E. Koken: Die Eiszeit. 

 Tiibingen 1896, pag. 21). 



Det kan kanske for mange synes, at dette ligger noget tilside 

 for den opgave, som her foreligger, men jeg har megen erfaring 

 for, at dette netop er saadanne kjernepunkter, som det gjælder 

 at være fuldt fortrolig med, naar vi skal gjennemgaa disse mange 

 trin. Thi det er kanske inden faa omraader, der hersker saa 

 megen uklarhet, og det vistnok af den grund, at mange afsæt- 

 ninger petrografisk gaar temmelig nøie over i hverandre, hvad 

 man ogsaa maatte vente ved den kombinerte virkning af vand 

 og is. Og dertil kommer, at afsætningerne som regel er uten 

 fossiler paa primært leiested, om end paa mange steder saadanne 

 forekommer sekundært indleiret; men det er da indlysende, at 

 den forholdsvis sikre ledetraad, som fossiler i almindelighet gir, 

 vil da ogsaa svigte. Derfor ogsaa saa megen uoverensstemmelse 

 og usikkerhet. 



Vi kan til at begynde med erindre, hvad Upham skrev i 1898, 

 da han betegnet »Wisconsin or Champlain< som »epoch of final 



