Nr. 6] KVARTÆR-STUDIER I TRONDHJEMSFELTET 167 



om, hvad Upham anlok, nemlig, at »the continental moraines 

 were probably amassed during a few thousand years, termi- 

 nating the Glacial period, while the ice-sheels were being melted 

 fast (as geologists reckon time) because of the Champlain depres- 

 sion of the ice-enveloped lands of both North America and 

 Europe« (The American Geologist, Vol. XIX (1897), pag. 417). 

 Per Stolpe har imidlertid i »En sydsvensk israndlinie och dess 

 geografiska betydelse (Goteborgs Kungl. Vet.- och Vitt.-Samhålles 

 Handlingar, F. 4, H. 13, 1910, pag. 1 llg.) leveret en interessant 

 beskrivelse af tiere forhold, der vedrører isens tilbakegang. For- 

 fatteren sammendrar endel af resultaterne i følgende: > af denna 

 skildring torde framgå att man kan folja en viss, tydligt utpråg- 

 lad landskapstyp från och med Bohuslåns skårgård mot SO, O 

 och NO upp till Smålands och Ostergotlands skårgård, alltså 

 en båge, omslutande sodra Sverige med undantag af Halland, 

 Skåne, Bleking och sodra delen af Kalmar lån. Terrångformerna 

 inom denna zon åro kraftigare utpråglade an inom angrånsande 

 områden och dalgångarnas riktning år oftast vinkelråt mot zonens. 

 I kusttrakterna intagas sånkorna af hafvet, och dår år kusten 

 en vål utvecklad skårgårdskust. Långra in från kusten ersåttas 

 hafsvikarna af sjoar, som i de fiesta fall ha motsvarande långd- 

 riktning och ofta åro uppdåmda af fluvioglacialt grus« (L. c. 

 pag. 39). Og videre fortsætter han: »glacial och fluvioglacial 

 erosion skulle alltså ha urholket de forut beskrifna terrångfor- 

 merna och afsatt grusbildningarna. Den nåmnda bagen mot- 

 svarar enligt min mening i geografisk betydelse Salpausselkå i 

 Finland och den linje, som begrånsar Ussings baltiske hoved- 

 stadium« i Danmark och norra Tyskland, och torde låmpligen 

 kunna benåmnas »den sydsvenska israndslinien«« (L. c. pag. 

 39 — 40). Stolpe kom videre til det resultat, at endel af nutids- 

 isotermerne faldt sammen med den her skildrede israndlinje, og 

 han uttaler da ogsaa: »Jag anser dårfor att isens uppehåll vid 

 den af mig skildrade stagnationslinjen icke maste ha berott på 

 klimatforsåmring (eller uppehåll i klimatforbåttringen), utan enk- 

 lare forklaras genom att isotermerna i dessa trakter legat tått 

 intill hvarandra på samma satt som de gora i nutida klimat« 

 (L. c. pag. 46). Stolpe har i denne afhandling henledet opmerk- 

 somhelen paa geografiske og meteorologiske forhold, som ogsaa 

 fra et kvartærgeologisk standpunkt maa erindres, og ialfald til- 

 dels allerede tidligere har været diskuteret, men som det dog i 

 mange henseender vilde være stridende mot nyere erfaringer 

 inden den skandinaviske kvartærgeologi at tillægge den betyd- 

 ning og indflydelse, som Stolpe gjør, da dog de stratigrafiske 

 forhold maa bli de afgjørende, hvor det gjelder den geologiske 



