170 P. A. ØYEN [1914 



gjenfiiider saa meget som vi godt kunde anvende som en be- 

 skrivelse af en række godt kjendte forhold inden Tiondhjems- 

 leltet, men naturligvis møter ogsaa, som vi maatte vente, endel 

 uoverensstemmelse. Hvad vi imidlertid her skal særlig fæste vor 

 opmerksomhet ved, er den gradvise overgang i lerafsætningen 

 opover i den stratigrafiske rækkefølge, og det særegne forhold, 

 at de længst fra havet indgaaende fjordarme utpræger sig ved 

 mangel paa efterladte fossiler. 



Hvad der dog ganske naturlig under dette afsnit, bortseet fra 

 den nu meddelte, ganske generelle oversigt over de almindelige, 

 for tidsrummet karakteristiske, klimatologiske og fysiografiske 

 eiendommeligheter, maa tiltrække sig vor mere specielle opmerk- 

 somhet, er de under denne tid afsatte randdannelser langs det 

 store isdække, med de tilsvarende faciesdannelser, saavel under 

 brædækkets største utstrækning som under de forskjellige afsmelt- 

 ningsfaser eller oscillationsfaser. 



I sine Begleitworte zur Karte der Endmorånen und Urslrom- 

 tåler Norddeutschlands (Jahrb. Kgl. Preuss. Geol. Landesanstalt 

 1909, B. 30. T. 1 (1911), pag. 509) kommer Keilhack, under hen- 

 visning til det vedføiede kart (L. c. Taf. XVI), til det resultat, 

 dasz die glazialen Ablagerungen der letzten Eiszeil das siid- 

 lichste der grøssen Urstromiåler nicht iiberschreiten ». Dermed 

 skulde man altsaa her ha opnaaet en begrensning mot syd. 

 Men der maa da her inden et temmelig stort, perifert omraade 

 ha fundet ganske betydelige oscillationer sted, som jeg hadde 

 anledning til at overbevise mig om ved en oversigtsreise som- 

 meren 1910. Man vil da kanske heri kunne se noget tilsvarende 

 til og linde en forklaring af de morænerester, som Ussing har 

 paavist utenfor det store, jydske stagnationstrin, rester som det 

 ved hjelp af Ussings arbeidskart var mulig selv for mig paa 

 den snare oversigtsreise sommeren 1910 at stifte bekjendtskap 

 med, og som isoleret og løsrevet fra den indirekte sammenhæng 

 i S3'd tildels kan falde noksaa vanskelig at bringe i organisk 

 sammenhæuig med afsætningerne i ra-perioden eller den sidste 

 istid. Det er disse rester. Ussing efter at ha omtalt den jydske 

 > Haupstagnationslinie< hentyder til i følgende: «es scheint nåm- 

 lich, dasz das Inlandeis vor der Stagnationszeit besonders im 

 mittleren Jiitland eine bedeutend groszere Verbreitung gehabt 

 habe, und erst ganz im Siidwesten, in der Gegend von Esbjerg 

 und Ribe hat man die Abwesenheit der oberen Moriuie kon- 

 statieren k6nnen« (Steinmann u. Wilckens: Handbuch d. Reg. 

 (ieologie, B. I, Abt. 2, Dånemark, 1910, pag. 31). Vi finder heri 

 ogsaa for de nordiske lande muligens en analogi til den saa- 

 kaldte for Alperne paaviste L a u fe n s ch w a n k u n g (Penck u. BiiiJCK- 

 nek: Die Alpen im Eiszeitalter, B. I, 1909, pag. 157 & B. III, 



