174 P. A. «YEN [1914 



B. I, Abt. 2, 1910, pag. 31). Og videre forlsætter Ussing samme- 

 steds: »N6rdlich und ostlich von der Hauptstagnalionslinie lin- 

 det sich eine Anzahl von jiingeren, auf kursere Stagnationsphasen 

 wåhrend der Abschmelzzeit hinweisenden Endmorånenziigen. 

 Aus dem Verlauf derselben ist ersiclitlicli, dass die Konfiguration 

 des Eisrandes allmiililicli eine vollstiindige Umgestaltung erfulir — 



. In Zusammenhang mit den jiingeren Morånenziigen Jiil- 



lands steilt ein System von breiten, lieutzutage fast trockenen 

 Fluszlålern. Diese wurden eins nach dem ånderen in der Reihen- 

 folge von Westen nach Osten von den glacialen Fliissen durch- 

 stromt und haben es ermogliclit, sieben verschiedene Riiclizugse- 

 tappen des Eises in Jiitland nachzuweisen«. Sommeren 1910 

 hadde jeg anledning til paa kryds og tvers at gjennemreise en 

 større del af det af Ussing og Harder (En østjydsk israndlinje, 

 1908) beskrevne omraade, saavel en større del af hedestræknin- 

 gerne syd og vest for den ulprægede stagnationslinje som de 

 fossilførende afsætningers omraade længere i sydvest om Esbjerg, 

 likesom jeg ogsaa ved samme anledning bereiste en større del 

 af det indenfor stagnationslinjen liggende omraade, fra Thisted 

 i nordvest, om Skive, Viborg, Silkeborg, Vejle, Fredericia, Aar- 

 hus, Grenaa, Fredrikshavn med omgivelser, samt ogsaa de i 

 denne henseende vigtigste dele af de danske øer. Jeg opnaadde 

 paa den maate en oversigt over denne del af afsmeltningsom- 

 raadet, som har været mig til stor njite ved studiet af forholdene 

 videre mot nord, saavel inden det sydlige og mellemste Sverige 

 som især inden vort eget land og kanske ikke mindst netop 

 inden det nu foreliggende omraade, Trondhjemsfeltet. Nu er det 

 vistnok saa, at forholdene inden det sidst nævnte omraade arter 

 sig paa en noget anden maate end inden de ovennævnte syd- 

 ligere dele af nedisningsfeltet, men med utgangspunkt i disse og 

 med ledetraad i de faunistiske forhold opnaar man dog ifølge 

 min anskuelse af de geologiske fænomener en paa stratigrafiske og 

 biologiske faciesdannelser grundet ganske god forbindelse mellem 

 utviklingen inden det mere sydlig beliggende omraade og det 

 her foreliggende vestlige. 



Til at begynde med opfattedes i lang tid det store sydnorske 

 »/•«« som en stor, men foriesten ganske enkel række af ophopet 

 sand og grus, der snart tydedes som en kystdannelse, senere 

 som en isranddannelse, en stor endemoræne, og det var først 

 paa et forholdsvis sent stadium i utviklingen af kjendskapet til 

 denne større morænedannelse, at man utskilte et ytre ra-trin ved 

 Moss og et indre ra-trin ved Aas, med tilsvarende dannelser paa 

 Kristianiafjordens vestside (Cfr. min utredning af disse forhold 

 i Norsk geologisk tidsskrift, B. II, No. 7, 1911, pag. 4 — 16). Over- 

 ensstemmende med denne sidstnævnte tydning af forholdene 



