192 P. A. ØYEN [1914 



of Lake Erie« (American Journal of Science, Vol. 43, 1892, pag. 

 281 flg.) og »0n the Correlation of New York Moraines with 

 Raised Beaches of Lake Erie« (L. c. Vol. 50, 1895, pag. 1 flg.), 

 og i sin » Outline of History of the Great Lakes « kommer saa 

 den samme forsker til det resultat, at man har »the culmination 

 of the last slage of glaciation back some 50000 years or more< 

 (Report XII of the Michigan Acad. of Science, 1910, pag. 41). 

 Vi har i det foregaaende seet, hvorledes Brøgger, De Geer og 

 Helland har sluttet sig til den inddeling af Ra-stadiet i et 

 Smaalenene — Jarlsbergtrin og et Moss — Horten-trin, som jeg 

 tidligere gav. Bjorlykke, som i 1909 sluttet sig til den af De 

 Geer hævdede opfatning af forholdet mellem Aas-morænen og 

 de mellemsvenske endemoræner (cfr. Program for Dansk geo- 

 logisk forenings ekskursion til Kristianiaegnen 30. mai — 4. juni 

 1909, pag. 4), har senere, tiltrods for sin delvise sammenblan- 

 ding af morænestadierne i Kristianiafeltet (Lærebok i Geologi, 

 utg. II, 1910, pag. 210 — 216), meddelt et kart, der nærmest maa 

 tydes paa den maate, 'at ogsaa han har sluttet sig til den af 

 mig givne fremstilling af det her nævnte moræne-stadiums 

 utviklingshistorie, ra-stadiets tvedeling (»Om jordsmonnet« — 

 særtryk af »Landbruksboken«, 1912). Naar Hansen i sin beskri- 

 velse »Litt om Mjøsjøkelen« (Norges geol. unders, aarbog, 1904, 

 Nr. 3, pag. 13) sier: »når man netop omkring Mjøsen, fra Rings- 

 aker til Stange og fra Toten til Hadeland, med liten avbrytelse 

 har dette sammenhængende tynde bundmorænedække, kræver 

 det sin særegne forklaring. Såvidt jeg kan se, må denne søkes 

 deri at man under dens dannelsestid her har havt en litet mægtig 

 bræ med litet energisk bevægelse«, saa antar jeg, at Hansen 

 har meget ret deri. Men naar saa Hansen videre sier: »del er 

 her tydelig den epiglaciale periode det gjælder« (L. c. pag. 14), 

 saa skinner jo allerede her paa den tid uoverensstemmelsen 

 mellem min og Hansens opfatning af utviklingshistorien inden 

 dette afsnit af vort lands nedisning igjennem paa en saa tydelig 

 maate, at det blir nær sagt uforklarlig, hvorledes det kan gaa 

 til, at forfatteren af »Fennoskandias geologi « i Steinmann & 

 WiLCKENS: Handbuch der Regionalen Geologie, 1913, paa side 

 105 kan uttrykke sig paa følgende maate: »der epiglazialen Stufe 

 Hansens und Øyens«. 



Gjennem hele den lange ra-tid med de mange morænetrin 

 og tilsvarende facies-dannelser af vakkert skiktede ler-afsætninger 

 linder man derfor ogsaa en række grenseafleiringer, der paa den 

 tydeligste maate viser samhørigheten og ofte tillater en temmelig 

 nøiagtig gjenneraført korrelation. Den af Gustafsson givne be- 

 skrivelse og afbildning »Uber die Grenzlager des spåtglacialen 

 Båndertons in der Gegend von Upsala« (Bull. of Geol. Inst. 



