242 p. A. ØYEN [1914 



i biologisk henseende med dem, som vi ovenfor har anført som 

 raadende paa de nævnte vestlige øer i det brittiske rike i nutiden. 



Naar vi nu inden et saavidt stort omraade som hele det 

 nordvesteuropæiske kan følge tilsvarende, meget lovmæssige for- 

 andringer, saavel i fauna som flora, saa maa vi vistnok ogsaa 

 fra denne side seet gi vor tilslutning til følgende af James Geikie 

 uttalte i »Address to the Geological Section of the British 

 Association* (18^89): »The successive advance and retreat 

 of the ice, therefore, was not a local phenomenon, but. charac- 

 terised alt the glaciated areas. And the evidence shows that the 

 oscillations referred to were on a gigantic scale« (L. c. pag. 23). 

 Og som forholdet er i det i saa henseende meget omstridte 

 Sibirien i nutiden, saaledes turde det ha artet sig paa mange 

 andre sleder i tidligere tider. Og vi bør derfor merke os følgende: 

 »It may be said in general that the part of Siberia, south of 

 the 58th parallel, presents no evidences of glaciation. This state- 

 ment excepts the present glaciers in the highest mountains of 

 the Altai. On the other hand, the region of the Lena north of 

 Bodaibo presents glaciation phenomena which are thought by 

 Russian geologists to be of widespread character« (Economic 

 Geolog3% Vol. X, 1915, pag. 461). Men som forholdene til for- 

 skjellige tider har vekslet fra sted til sted, saaledes møter vi ogsaa 

 en række overgangsstadier, saavel i dynamisk som biologisk hen- 

 seende, fra disse svundne tider til vor egen tid. I sin afhand- 

 ling: »Sur les traces les plus anciennes de lexistence de Ihomme 

 en Suéde« opfører Torell, efter omtalen af »formations glaci- 

 aires et postglaciaires anciennes «, hvorunder som de to sidste 

 led er anført »le sable å Yoldia et Targile å Yoldia» og »rargile 

 å Dryade», en gruppe »transition entre la periode glaciaire et 

 Tépoque actuelle«, i hvilken ganske enkelt anføres et par afde- 

 linger, idet han ser de store træk: 



(I) le gravier dit de terrasse (terrassgrus) 



(II) Fargile des champs (åkerlera) et le sable de bruyére (mosand). 



Undertiden kan jo denne generaliseren ogsaa være af mere 

 tilsynelatende art, idet den dels kan skrive sig fra, at visse fakta 

 forbigaaes, eller ogsaa ha sin grund i et utilstrækkeligt kjendskap 

 til forholdene, saaledes naar f. eks. Kjerulf taler om »Ein auf- 

 fallender Mangel an deutlichen, queriiber liegenden Endmoriinen 

 ist das nåchste Zeichen, welches nach den groszen, zu åuszerst 

 liegenden Morånenwållen dem Wanderer entgegentritt. Dasselbe 

 ist auch im Nordenfjaeldischen der Fall. An einigen Steilen 

 liegen Morånenvalle ganz drauszen am Grunde des Fjordes, wie 

 bei Stenkjaer; aber nachher trifl"t man sie erst wieder hoch oben 

 im Gebirgsk6rper« (Kjerulf: Die Eiszeit, 1878, pag. 50). 



I faunistisk henseende støter vi paa mange likhetspunkter 



