Nr. 6] KVARTÆR-STUDIER I TRONDHJEMSFELTET 253 



erosion in one of the areas in that region from which the ice 

 has retreated« (U. S. Geol. Surv. Bull. 587, 1915, pag. 127). 



I sin af handling »Some Late-Wisconsin and Post-Wisconsin 

 shorelines of northwestern Vermont« har Merwin vist, hvorledes 

 det i en trakt, hvor marine og lakustrine afsætninger grenser 

 nær til hverandre, især hvor deltadannelser er fremtrædende, 

 ofte kan være vanskelig at holde dem skarpt ut fra hverandre 

 (Bull. Mus. Comp. Zoolog}^ Harvard College, Vol. 49, Geol. Ser. 

 Vol. VIII, Nr. 7, 1908, pag. 307—330); og selv hvor nok den 

 marine grense kunde tænkes nok saa nøiagtig bestemt, viser 

 dog utviklingen, at saken ikke er saa ganske liketil; thi om vi bare 

 f. eks. tar for os Bobeck's »Senglaciala marina grånsen i sydvåstra 

 Sverige och Danmark« (Meddel. Lunds Geol. -Min. Inst. Nr. 20, 

 1911), saa viser hans kart fra en allerede tidligere forholdsvis 

 godt kjendt egn, at mange merkelige komplikationer kan finde 

 sted, og det er derfor heller ikke underlig, at den affødte dis- 

 kussion i saadanne tilfælder undertiden kan bli temmelig skarp. 

 Og liknende, vanskelige forhold er heller ikke ukjendt inden 

 vort omraade. I Kristianiatrakten har utviklingen af kjendska 

 pet til de i forbindelse med den høieste strandlinje staaende 

 forhold efterhaanden forenklet det hele ved mit fund af fossiler 

 helt op til nævnte grense, men ikke saa inden Trondhjemsfeltet, 

 hvor fossilfund endnu ikke slutter sig helt til den marine grense 

 selv, tiltrods for, at de paa sine steder gaar temmelig høit op, 

 ja saa høit, at de ogsaa tildels har været antat at korrespondere 

 med denne selv. 



For Trondhjemsfeltets vedkommende har jo i her omhand- 

 lede henseende den saakaldte »Ilsvikens strandlinje* spillet ikke 

 saa ganske liten rolle. Da jeg ved en tidligere anledning (Skil- 

 botn, et bidrag til kundskaben om stranderosion, 1896, pag. 12, 

 26 — 27) har behandlet forholdene paa dette sted mere utførlig, 

 kan jeg her for det væsentlige indskrænke mig til at henvise 

 hertil. Mohn betragtet jo strandlinjen som helt horizontal og 

 sier, at den nedre linje eller hovedlinjen viser sig i flugt med 

 den horizontale afsats i Sverresborg (Nyt Mag. for Naturvid. B. 

 22, pag. 10 — 13). Med hensyn til disse erosionsterrasser i fast 

 fjeld synes der ikke at ha hersket nogen tvil med hensyn til 

 deres marine oprindelse. Den brittiske geolog Hugh Miller, som 

 undersøkte disse linjer i oktober 1884 og holdt et foredrag om 

 dem ved British Associations møte 18i^o8'5. maalte opover fra 

 Trondhjem by og Leangen 30 linjer paa de første 300 ft., der- 

 paa 3 — 4 linjer fra 300 — 350 ft. og 9 — ^10 linjer i høiere niveauer 

 op til 580 ft. o. h.; idethele angir han 43 lavere terrasser, og 

 saaledes med de to klippeterrasser idethele 45 terrasser, og Mil- 

 ler sier liketil: »these terraces are all post-glacial« (Nature, Vol. 



