276 p. A. ØYEN [1914 



dog hittil mere utstrakte undersøkelser har kunnet fastsætte 

 forholdet mellem de to sidst omhandlede omraader. 



Det er derfor af betydelig interesse, at det høiere oppe i Stjør- 

 dalen, i Meråker, har lykkedes at følge den marine grenses spor 

 videre. Ved Brenna maaltes nemlig en stor terrasse 196,4 m. o. h. 

 (II, 132) og ved øvre Brenna en mindre terrasse 198,7 m. o. h. 

 (II, 133), medens i nærheten af Meråker station de øverste ter- 

 rasser fandtes at ha en høide af 200,8 m. o. h. (II, 132). Ved 

 Hallem i Værdalen satte jeg i sin tid de øverste terrassers høide 

 til 168,2 — 171,2 m. o. h. (II, 166), uten at jeg her senere har havt 

 anledning til at anstille mere indgaaende undersøkelser med hen- 

 syn til, hvorledes forholdet i saa henseende stiller sig for Vær- 

 dalsomraadet. En antydning om forholdet mellem Stjørdalen, 

 Værdalen og de nordenfor liggende distrikter faar man imidler- 

 tid ved at sammenholde resultaterne af de utførte maalinger i 

 Meråker og Snaasen. Fra Hemvegpladsen i Snaasen angav jeg 

 allerede ved en tidligere anledning en utpræget terrasse 181 m.o.h. 

 (II, 188), medens den øverste havgrense sattes til 200 — 210 m.o.h. 

 (II, 188). Senere undersøkelser inden dette omraade har imidler- 

 tid, som i det foregaaende omtalt, ført til fastsættelsen af en 

 fremtrædende terrasse syd for Hemveg i høiden 204,4 m. o. h., 

 med en utviklet planterrasse i nærheten 211,3 m. o. h., medens 

 endnu bølgeskvulps indvirkning kunde spores 215,8 m. o. h. 



Vi har forsaavidt erholdt ialfald en oversigt over de isosta- 

 tiske forhold over den indre eller østlige del af Trondhjems- 

 fjordens omgivelser paa Mytilus-iuveaiiets tid. Vi er idetmindste 

 kommet saa langt, at vi har opnaaet en erkjendelse af, at hvad 

 der tidligere blev betragtet som den øverste havgrense inden dette 

 omraade, de store lerterrassers niveau, blir at forlægge til en 

 senere tid. Det vilde nu ha sin store interesse at følge fæno- 

 menet videre mol vest, ut mot de mere perifere dele af omraadet. 

 Men her blir de paalitelige iagttagelser endnu mere mangelfulde. 

 Naar der saaledes f. eks. tidhgere har været angit som marin 

 grense for Meråker bruk 191 m. o. h., for Hommelvik 120 — 160 

 m. o. h., for Ranheim 154 m. o. h. og for Stadsbygden 140 m.o.h., 

 saa har vi ialfald nu erholdt en oversigt, der gir os midler i 

 hænde til at bedømme værdien af den slags bestemmelser. Og 

 for de ytre dele af Trondhjemsfeltet har den tid, jeg selv har 

 havt anledning til at ofre paa undersøkelsen af disse, været meget 

 begrenset. Førend vi imidlertid her gaar videre, skal vi nærmere 

 betragte et par utprægede terra sselandskaper fra den indre og 

 centrale del, nemlig Værdalen og Trondhjems omegn. Naar man 

 kaster et blik paa det 1896 x-eviderte rektangelkart over Værdalen, 

 saa vil den ny utseende topografi i strøket mellem Uglen og Eklo 

 være iøinefaldende. Men ikke desto mindre slog det mig, hvilke 



