280 P. A. ØYEN [1914 



Vol. 22, 1898, pag. 150), Det var den første af de to her nævnte 

 terrasser, som ogsaa i almindelighet blev anseet for at repræsentere 

 den høieste marine grænse inden dette omraade. 



Naar vi imidlertid erindrer hovedskemaet for disse forskjellige 

 niveauer, saaledes som vi allerede i det foregaaende har stiftet 

 bekjendtskap med det i profilet fra Tømmegaardene ved Gaua 

 (I, 30), saa er det ikke vanskelig at foreta en temmelig nøiagtig 

 korrelation, idet Ilsvikens 178 m. -linje (P. A. Øyen: Skilbotn, 

 et bidrag til kundskaben om stranderosion, 1896, pag. 26) vistnok 

 med sikkerhet svarer til 182 m. -terrassen ved Gaua. Paa den 

 maate ser man, at ved Trondhjem mangler endnu det øverste 

 led i rækken, nemlig det til 199,3 ved Gaua svarende terrassetrin, 

 som vi nu i det foregaeende har fulgt paa en hel række for- 

 skjellige steder; vi kunde her nævne terrassen ved Høieggen i 

 Melhus 196,8 m. o. h. (I, 89), i sin tid af mig antat som Trond- 

 hjemsfeltets marine grense. Desuten kunde vi ogsaa nævne 

 terrassen ved østre Singsaas 198,7 m. o. h. og her stigende til 

 201,7 m. o. h. (I, 16), hvorved man overskrider 200 m. -kurven 

 og begynder at nærme sig, hvad der ogsaa paa andre steder inden 

 Trondhjemsfeltet har vist sig som den øverste grense for bølge- 

 skvulpets indvirkning. Andre eksempler er nævnt ovenfor. Det 

 maa derfor ansees som godtgjort, at vi i den øverste Ilsviklinje 

 ikke har for os merkerne efter den høieste havgrense, men deri- 

 mot en erosionsterrasse eljer abrasionsterrasse fra de store ler- 

 terrassers tid, Porilandia-niveaiiets tid, og vi skal derfor under 

 behandlingen af dette niveau komme tilbake til den merkværdige 

 optræden af de tre lerterrasser, to sterkt fremtrædende og den 

 tredje, svake, som det synes, sammenknyttede til en mere sam- 

 mensluttet enhet. 



Som allerede ovenfor nævnt finder vi, foruten dette sidstnævnte 

 niveau, i Trondhjems omegn ogsaa repræsenteret det saakaldte 

 Littorina-niveau. Blandt de talrike terrasser lar sig ogsaa adskilte 

 de øvrige i den foregaaende fremstilling adskilte, lavere hoved- 

 niveauer, men dertil kommer saa en flerhet af intermediære 

 terrasser, der som subordinate trin viser mindre oscillationer 

 mellem de større, enten det nu kun er utslag for klimatiske for- 

 andringer, hvad der vel for disse underordnede trin er det rime- 

 ligste, eller der ogsaa for disses vedkommende paa sine sleder 

 kan gjøre sig gjældende dynamiske oscillationer. Men de store 

 hovedtrin gjør sig i motsætning hertil gjeldende som helt selv- 

 stændiee afsnit, karakteriseret saavel ved oscillationer i de klima- 

 tiske forhold som i strandlinjens beliggenhed. 



Noget lavere end den utprægede terrasse, som vi ovenfor 

 henførte til Littorina-niveaiiet, møter vi en utpræget lerterrasse, 

 som vi uten videre vistnok er berettiget til at henføre til Pholas- 



