290 P. A. Ø YEN [1914 



ruller for os billedet af et andet isostatisk enhetssystem end det, 

 vi tidligere betraktede. Rester af det ældgamle isostasesystem gjen 

 tindes altsaa i det gjennem ra-perioden til Mytiliis-niveaiiets lid 

 overleverte system, der sandsynligvis har været gjenstand for en 

 række forskjellige transformationer som uttryk for de foran(irin 

 ger, jordskorpen har gjennemgaaet under de vekslende tider. Og 

 med de samme ord, hvormed jeg i sin tid sluttede min afhand- 

 ling »Nye bidrag til bestemmelse af Pholas-niveauet» (1907), vil 

 jeg ogsaa afslutte disse betraktninger af den marine grense inden 

 Trondhjemsfeltet: >^Netop i den opgave, empirisk og theoretisk 

 at fastsætte formen af de kurver, eller af den kurve, som giver 

 et billede af denne isostatiske bevægelse, ligger der et stort arbeide 

 for fremtidens forskning, og det er paa faa punkter inden detle 

 forskningsomraade, vi saa let erkjender vor store uvidenhed, som 

 netop naar vi stilles like over for den opgave. « 



Mytilus-nweaiiet er faunistisk blit utskilt for sig selv som til- 

 hørende en egen afsætningstid. Dette har fundet en ganske væsent- 

 lig støtte i de to bekjendte forekomster i nærheten af Skaadalen 

 station (vestre Aker), hvoraf den øverste førte masser af Mytilus 

 edulis og sammen med den en række former af samme klima 

 tologiske karakter. Denne like i nærheten af stedets marine 

 grense liggende forekomst er forsaavidt meget vel afgrenset i 

 faunistisk henseende — ikke et eneste motstridende element 

 kommer til, og afsætningsforholdene er primære og uforstyrrede, 

 saa forsaavidt er forholdene tydelige og klare. Den anden fore- 

 komst ligger ca. 16 m. lavere, like i nærheten af Skaadalen 

 station — det er kanske rettere at si, at den laa; thi løsmateri- 

 alet er nu praktisk talt skrapet af det faste fjeld, hvor det ikke 

 er lagt under kulturbehandling. Den sidste rest, hvormed dette 

 er tilfældet, har ogsaa ved en vandledning været helt gjennem 

 skaaret, men viste intet af særlig interesse sammenliknet med 

 selve hovedforekomsten. Denne, der blev aapnet og vækført for 

 flere aar siden, viste forstyrrede ler- og sandlag, de sidste liggende 

 underst paa det faste fjeld, kun førende de former, som vi kjen- 

 der fra den førstnævnte forekomst, sammenknuket og trykket 

 ind i lerlagene, hvoraf ende! førte en liknende Mytilus- fauna som 

 sandlagene, men endel en fauna af helt anden karakter, egen 

 for de store lerafsætninger paa Romeriksletten — ja end ikke 

 Portlandia arctica Gray selv manglede i dette selskap. Det var 

 her tydelig, at Mytilus-faunaen maatte va^re ældre end Portlandia- 

 faunaen, saa for saavidt kan man ikke skyte sig ind under, at 

 paa dertil egnede lokaliteter kan del vise sig, at man saavel i den 

 gamle som den nye verden støter paa afsælninger, hvor det viser 

 sig, at Mytilus edulis og Portlandia arctica forekommer sammen. 

 Selve de stratigrafiske forhold viser her forskjellen i afsiijtnings- 



