o02 P. A. ØYEN [1914 



genhet og dog nær i samme niveau hadde git anledning til en 

 mistanke om, at dog muligens en mere fremtrædende niveauflate 

 kan ha spillet nogen rolle under dannelsen. Thi naar vi møter 

 høiderne Langevand 214,5 m., Grindstad — Stigen 212 m. og Hemveg 

 215,8 m. over havet, saa ser det unegtelig, selv om tallene ikke 

 er saa mange, noget merkverdig ut. Men vi maa da i denne 

 forbindelse merke os, at der her er trukket ind med en lokalitet, 

 Hemveg, der ligger indenfor ra-periodens sidste grensepæl, nemlig 

 Sunnan-stadiet eller Romerik-stadiet (eir. foreliggende afhandling 

 side 187). Derved er den eventuelle høiere liggende havgrense 

 henlagt til ra-periodens aller seneste afsnit, eller kanske helst, 

 praktisk talt, til selve Mijtilus-niveauets første tid. Der blir da 

 i virkeligheten ikke nogen større sandsynlighet tilbake for, at de 

 nævnte afsætninger afgir bevis for nogen høiere havstand. Men 

 derimot antyder de, at Mijtilus-niveaiiets strandlinje, ialfald meget 

 nær, var naaet, da bræerne under ra-periodens aller seneste og 

 Mytilus-niveaiiets aller første del var ifærd ined at trække sig 

 tilbake fra de indre om Snaasen liggende trakter. Der turde her 

 vise sig at være nogen forskjel i afsmeltningsforholdet, sammenlik 

 net mellem Kristianiafeltet og Trondhjemsfeltet, men man kan ikke 

 derom uttale noget med absolut sikkerhet, da merkerne efter de 

 processer, som inden Kristianiafeltet har fundet sted paa det her- 

 til svarende tidspunkt, igjen er ødelagt ved Portlandia-niueauets 

 sterke og betydelige bræfremstøt, og forskningen er desværre 

 endnu ikke langt nok fremskredet paa dette felt til at kunne 

 erklære dem for aphane. De saaledes ganske løst, til en høide 

 af saadan en snes meter over det daværende fjordniveau, henlagte 

 morænemasser er saa angrepet af stormskvulpet, og at dette kan 

 ha gjort sig gjældende i en høide af en halv snes meter eller 

 endog noget mere over strandlinjen omkring den da langt mere 

 aapne Trondhjemsfjord end den nuværende, er med den erfaring 

 vi har fra nutidens strandbelte, ingen mot erfaringen stridende 

 antagelse. Vi har dermed faaet et indblik saavel i datidens 

 klimatologiske som iso.statiske forhold; men hvad Deeley uttaler 

 i sin behandling af » Polar Climates«, turde finde en passende 

 anvendelse langt ut over det specielle tilfælde : »Much will have 

 to be learned before any theory can be considered as probably 

 correct» (Geol. Mag. London, Dec. VI, Vol. II, 1915, pag. 455). 

 Den regelmæssighet og lovmæssighet, som vi ovenfor saa, 

 gjorde sig gjeldende med hensyn til beliggenheten af og varia- 

 tionen i den saakaldte marine grense, eller Mijtihis-niueaaets strand- 

 linje, gjør dog, at man ved betraktningen af disse forhold nødven- 

 digvis kommer til at tænke paa et lovmæssig ordnet hele, hvor de 

 mere tilfældig indtrædende forstyrrelser af forskjelligt slags kun 

 blir i forhold til den hele utvikling at betrakte som af mere 



