358 p. A. ØYEN [1914 



(II, 171). Forholdene ved Vibækken i Snaasen med fossiler 24 

 m. o. h. (II, 187) tyder paa dypvandsafsætninger, der vistnok har 

 fortsat i dannelse gjennem et længere tidsrum, antagelig fra 

 Pholas-nlveauets tid til Tapes-niveauets og desuten, som Littorina 

 obtusata var. littoralis antyder, endog fortsat ind i næste. Stu- 

 bergterrassen, 62, o m. o. h. (II, 123), der med sine lavere trin til- 

 dels i det foregaaende er opført som tilhørende Mactra-niveauet, 

 maa vistnok med det øverste betraktes som tilhørende det fore- 

 liggende niveau. Ved Skatval station stiger terrasselandskapet, 

 som i væsentlig grad tilhørende Tapes-niveauet, til omkring 70 

 m. o. h. (II, 145).' 



Vi gjenfinder saaledes i det trondhjemske, omkring den indre 

 del af fjorden, Tapes-niveauet, saavel faunistisk som topografisk 

 bestemt, i en høide af fra 67,5 til henimot 70 m. o. h., saavel 

 paa flere steder i den nordlige del som langt inde i Guldalens 

 trange dalføre i syd — ja selv i den mere centrale del har vi 

 like i nærheten af den ærverdige stiftsstad niveauet repræsentert 

 i Nardoterrassen, 70 m. o. h. Dette er en verdi, der stemmer 

 meget godt med den, jeg i min af handling » Tapes decussatus Lin. 

 og Tapes-niveauets geologiske stilling« (Christiania Vid.-Selsk. 

 Forh. 1905, Nr. 4) paaviste som Tapes-niveauets øvre grense om- 

 kring den indre del af Kristianiafjorden. 



Det er længe nu, siden Erdmann i sit » Bidrag till frågan om 

 Skånes nivåforandringer« (Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. I, 

 1872 — 74, pag. 93 flg.) skrev ianledning Gåravallen nær Ystad, 

 at »efter nedsånkningen åfven hår intrådt en uppgående r6relse« 

 (L. c. pag. 103). Og det var jo omtrent samtidig, at Gumælius 

 beskrev foruten fersk og brakvandsfossiler ogsaa^ saltvand sfos- 

 siler, nemlig i flere »snåckbankar«, 250 f. o. h., fra Ångermanland 

 med former som Mytilus edulis, Tellina haltica, Hydrobia ulvae, 

 Littorina rudis, Neritina ftuviatilis (L. c. pag. 233 — 234), hvorved 

 allerede var git en antydning om tilsvarende forhold inden andre 

 dele af den skandinaviske halvø, meddelelser, som senere flere 

 gange er forfleret paa andre steder. Idet Hågg gav nogle med 

 delelser om »det postglaciala klimatoptimet vid Sveriges våst 

 kust«, uttalte han, at »det mycket tvistas om, huru lange det 

 varma postglaciala klimatet råckt. Som bekant gora sig två 

 motsatta åsikter gallande i denna fråga, sårskildt representerade 

 af Sernander och Gunnar Andersson. Den forre anser, att 

 det varma klimatet råckt ånda in i den subboreala tiden (brons- 

 åldern), d. v. s. tills landet hojt sig nåstan till sin nuvarande 

 hojd. Den senare dåremot år af den åsikten, att klimatoptimet 

 intrådt något fore Littorina-sånkningens maximum« (Geol. Forn. 

 Forh. Stockholm, B. 32, 1910, pag. 471). Og Hågg fortsætter 

 derpaa: såsom exempel på sydliga grundvattensmollusker, som 



