380 P. A. ØYEN [1914 



søket med den absolule kronologi. Hvad der imidlertid i denne 

 forbindelse har en større interesse for os, er hans utredning af 

 forholdet mellem den subboreale og subatlantiske tid. Og her 

 er netop et omraade, hvor vi kunde være berettiget til at haape 

 eller vente vigtige bidrag netop fra svensk side. Men naar Sek- 

 NANDER her identifierer den subboreale tid med broncealderen 

 og den subatlantiske tid med jernalderen (vikingetiden) og tinder, 

 at grensen mellem disse respektive afsnit karakteriseres ved 

 »fimbulvinteren < af længde >bare et aarhundrede eller to« ved 

 tiden -^omkring aar 500<' (Aftenposten 19f§13, Nr. 536 og Tidens 

 Tegn 19fyl3, Nr. 291), saa falder sammenhængen for vort lands 

 vedkommende istykker for os, og dermed svinder ogsaa interes- 

 sen. Dette var forresten ikke noget andet end, hvad han hadde 

 uttalt allerede flere aar i forveien: Sernander antar »den sub- 

 atlantiska forsumpningens borjan falla ungefårligen i ofvergången 

 mellan brons- och jårnåldern, sålunda for omkring 2500 år sedan^ 

 (Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. 30, 1908, pag. 73). Hvorledes 

 denne uoverensstemmelse mellem svensk og norsk kvartærgeo- 

 logisk forskning skal utjevnes, blir et fremtidsspørsmaal at løse, 

 men for at dette kan ske paa en tilfredsstillende maate, gjelder 

 det frem for alt, at vi heller ikke paa norsk side henfalder i 

 skeptisk sløvhet, men optar det energiske arbeide i den paagaa 

 ende søkning efter sandheten. 



Den subboreale og den subatlantiske periode i vort lands post- 

 glaciale historie har efterladt sig umiskjendelige spor i vort lands 

 nuværende plantesamfund. I hvor høi grad hver enkelt af dem 

 har bidrat til at sætte særpræg paa de enkelte omraaders træ- 

 vegetatidn, er endnu ikke helt opklaret. Vi vet, der er stor for- 

 skjel. »Det er bekjendt, at granen i egnene omkring Trondhjems- 

 fjorden er sterkt fremherskende og flerdobbelt talrigere end furuen ; 

 men gaar man fjorden ut, forandres dette forhold endnu inden 

 Agdenes er naaet. Granen aftager paafaldende hurtig i mængde, 

 medens furuen efterhaanden indtager dens plads som herskende 

 træart i barskogen* (Gløersen i Schubeler: Viridarium norvegi- 

 ciim, I, pag. o9(i, cfr. Helland: Romsdals amt D.I, pag. CCXLHI). 

 I hvor høi grad den sidstnævnte af de to perioder ved sit mere 

 fugtige og kjøligere klimat har bidrat til at befordre trægrensens 

 synken i vore fjeldtrakter, eller hvor meget deraf skyldes menne 

 skets indgripen, er heller ikke endnu fyldestgjørende klargjort. 

 Men dette fænomens generelle karakter lar dog med sikkerhet 

 formode, at klimatiske forandringer er det egentlig drivende 

 moment, og da vil vistnok ikke saa lite deraf falde tilbake, netop 

 paa det subatlantiske klimat, skjønt trægrensens synken, engang 

 begyndt, fortsætter ogsaa delvis netop i kraft af de indtraadte 

 forandringer, verneskogens utdøen, og fortsætter fremdeles, hjulpet 



