406 P. A. ØYEN [1914 



sjelden, som man nærmest kunde være tilbøielig til at betrakte 

 som en mellemform mellem Y. hyperhorea og Y. limatula. Sam- 

 mesteds har man en rik serie af saadanne former, som man 

 snart kunde være tilbøielig til at henføre til den ene, og snart 

 til den anden af de to nævnte former. 



Under slegten Yoldia opfører som bekjendt Sars: Yoldia lima- 

 tula Say., Y. hyperborea Lov., Y. myalis Gouth. og Y. sapotilla 

 Stimps. Den førstnævnte af disse fire arter er den eneste han 

 anfører fra Norge (Moll. Reg. Aret. Norv. pag. 40). Fra Kanada 

 anfører Whiteaves Yoldia limatula, Y. sapotilla og Y. myalis 

 (Marine Invertebrata of Eastern Canada, 1901, pag. 125 — 126). 

 Om Y. sapotilla uttaler han imidlertid: »occasionally met with 



in Northumberland Strait — associated with Y. limatula, 



of which it may be a small »abbreviated« variety« (L. c. pag. 126). 

 Og endog Y. myalis er af Dawson forvekslet med Leda limatula 

 og angis som en mere nordlig form end denne (L. c. pag. 126). 

 Samtlige disse tre arter er i Kanada ogsaa fundne i fossil til- 

 stand (L. c. 125 — 126. Cfr. ogsaa Dawson: The Canadian lee 

 Age, 1893, pag. 241 — 242). Dawson bemerker imidlertid om 

 Y. limatula: »It will be observed, however, that though they 

 have the number of teeth of Y. limatula, they approach in form 

 to the allied species or variety Y. sapotilla, a shell which occurs 

 in Greenland and thence to New England, and which I strongly 

 suspect is merely a short variety bearing a similar relation to 

 Y. limatula to that which Mya Uddevallensis bears to the ordi- 

 nary M. truncata; but Jeffreys considers it distinct. Y. sapotilla 

 is, I may mention, the Y. arctica of Morch, as proved by a 

 specimen from his coUection now in my possession« (L. c. pag. 

 242). Og om Y. myalis bemerker han: >This shell is supposed 

 to be identical with hyperborea. Loven, from Spitzbergen« (L. c. 

 pag. 242). Og naar Dautzenberg og Fischer uttaler: »La forme 

 de Norvége que G. O. Sars a assimilée au Y. limatula Say, de 

 la Nouvelle-Angleterre, a le rostre postérieur plus acuminé que 

 \' hyperborea et est aussi moins baillante en avant. Elle ne peut 

 toutefois pas étre regardée comme identique au veritable lima- 

 tula de Say dont le rostre est encore bien plus acuminé. Il y 

 aurait lieu, å notre avis, de considérer cette forme de Norvége 

 comme une espéce spéciale å laquelle nous proposons dattribuer 

 le nom de Y. noruegica« (C. S. M. D. & F. pag. 403), saa er der 

 ved kun føiet et nyt led ind i en allerede nær sagt uopløselig 

 kjede af sammenhørende former, en sammenslutning, der styr- 

 kes endnu mere ved de fossile formers kontinuerlige række, men 

 det har jo allikevel sin store interesse at kunne utskille saavidt 

 mulig de til ethvert omraade begrænsede typer, som det igjen 



