Nr. 6] KVARTÆR-STUDIER I THONDHJEMSFELTET 477 



Man har opstillel en lang række forskjellige forklaringer med 

 hensyn til istidens aarsak, som man har søkt i astronomiske, 

 kosmiske eller terrestiske forhold. Jordbanens form, jordaksens 

 stilling, verdensrummets forskjellige beskaffenhet, insolation og 

 utstraaling, havstrømmes retningsforandring, hævninger og sænk 

 ninger af den faste jordskorpe, m. m. er sammen med nok andre 

 fænomener git en mere eller mindre fremtrædende plads i ræk 

 ken. Det tør vel kanske ogsaa uten overdrivelse kunne sies, at 

 den maate, hvorpaa man anskuer aarsaksforholdet, ogsaa, ialfald 

 i mange tilfælde, utøver sin virkning saavel paa opfatningen af 

 de for frembringelsen af en istid nødvendige klimatforhold, som 

 med hensyn til de tidsforhold, det idethele blir spørsmaal om 

 ved de til istiden henregnede tidsafsnit. Klimatforholdene indtar 

 dog forsaavidt en forholdsvis enkel stilling, idet man kan komme 

 langt ved iagttagelse af nutidsforholdene. Anderledes stiller tids 

 forholdene sig her som i geologien idetheletat. Naar man derfor, 

 med henblik paa den kvartære tids længde, finder angivelser som 

 lUO — 350 tusindaar, eller for den postglaciale 12 — 100 tusindaar, 

 saa ser man, at spillerummet allerede er saa stort, at selve tids- 

 spørsmaalet ingen synderlig interesse kan paaregne hos den for- 

 sker, der betragter fænomenerne fra et mere mathematisk syns 

 punkt, eller med andre ord, fra et mere rationelt utgangspunkt. 

 Men dertil kommer, at end ikke de ovennævnte værdier paa langt 

 nær danner yttergrenserne for spekulationer paa dette omraade. 

 Vi skal som eksempler kun anføre, at »since the culmination of 

 the Kansan ice the time has been from 330,000 to 1,000,000 years« 

 (Trans. Kansas Acad. of Science, Vol. 22, 1909, pag. 112), og at 

 hela postglacialtiden (= senkvartårtiden) icke varat mer an 

 omkring 6,900 år« (Geol. Forn. Forh., Stockholm, B. 33, 1911, 

 pag. 546). Da vi nu i det foregaaende har set, i hvilket forhold 

 vort lands terrassedannelse tidsbestemt staar til istidens afslut 

 ningsfase, kunde det kanske ha sin interesse, historisk set, at 

 merke sig den betraktningsmaate, der ofte tidligere gjorde sig 

 gjeldende, og som paa en noget halvpoelisk maate finder uttryk, 

 idet Kjerulf omtaler >nye strandlinier, nye terrasser^ og der 

 sier: »og dette er den bevægelse, som man har antaget jævn 

 og vedholdende, og som alene under denne forudsætning kan 

 bringes op til ikke 1 million aar, men til 24000 aar. Hvad bliver 

 der igjen af dette store tal, naar vi i bevægelsen fratrække de 

 enkelte sæt, som ligge for os rundt omkring i saa mange 

 vidnesbyrd!« (Nogle af geologiens tidmaalere, 1874, pag. 19). 

 Hlytt sier imidlertid i sin af handling »Nachtrag zu der Abhand 

 lung: Die Theorie der wechselnden kontinentalen und insularen 

 Klimate«, idet han delvis støtter sig til de af Croll og Wallace 

 vundne resultater, »dass die Eiszeit vor ungefåhr 80000 bis 90000 



