478 F. A. ØYEN [1914 



Jahren ihren Abchluss fand. So weit zuriick liegt nåmlich die 

 letzte Periode grosser Erdbahnexcentricitåt. Wir haben oben 

 gesehen, dass die postglacialen Bildungen Norwegens auf 4 feuchte 

 und 4 trockene Perioden zeil dem Ende der Eiszeit denten, und 

 dass wir jetzt in der fiinften trocknen Zeit leben. 



Croll und Wallace meinen beide, dass die Pråcession der 

 Åquinoctien eine klimatische Periode bedingt, und zwar so, dass 

 kalte und milde Perioden, jede von 10500 Jahren mit einander 

 wechseln. Sie machen aber keinen Versuch diese Periodicitåt 

 geologisch nachzuweisen und die postglacialen Bildungen als 

 Zeitmesser herbeizuziehen. 



Wenden wir aber diese Pråcessionstheorie auf die in unserer 

 Abhandlung besprochenen postglacialen Bildungen Norwegens 

 an, so finden wir, dass die Eiszeit vor 80000 bis 90000 Jahren 

 ihr Ende nahm, und kommen folglich zn demselben Resultate 

 wie Croll und Wallace, aber auf einem ganz ånderen Wege« 

 (Engler: Botanische Jahrbiicher, B. II, 1882, pag. 177). 



At Blytt ogsaa konsekvent antok at kunne føre sin tidsreg 

 ning længere tilbake (cfr. Geol. Forn. Forh. Stockholm, B. 12, 

 pag. 35 flg.), er et forhold, det ligger utenfor nærværende af 

 handling nærmere at berøre. 



Hvad James Geikie for nogel over fire og tyve aar siden 

 uttalte med hensyn til the cause or causes of the climate of 

 Pleistocene times« i sin Anniversary Meeting Address som præ 

 sident i Edinburgh Geological Society, turde gjelde med fuldt ut 

 like stor ret idag: »nolwithstanding all that has been written 

 about this question, however, the last word has not yet been 

 said« (Geol. Soc. Edinburgh, 18} f 91, Vol. VI, P. III, pag. 209). 

 Ja, naar vi tænker paa, at endnu Dubois opretholder anskuelsen 

 om solens af kjøling som en væsentlig aarsak, eller at andre har 

 fremkastet den tanke, at en temperatursynken skulde indtræde 

 paa grund af tertiærvulkanernes forøkelse af CO-j-bestanden i 

 atmosfæren, saa er der jo allerede git fantasien temmelig vidt 

 spillerum, og vi undrer os heller ikke saa meget, naar Enquist 

 dertil føier et nyt fantasiprodukt: »es ist die Senkung des Mee- 

 resspiegels, mittelst deren ich die Eiszeit erklåren will« (Bull. 

 Geol. Inst. Upsala, Vol. XIII, 1915, pag. 88), en anskuelse, som 

 vi her simpelt hen kunde forbigaat, var det ikke fordi, at han 

 fra det nordlige Skandinavien, dermed ogsaa vort land, netop 

 henter støttepunkter for sin merkverdig naive theori, og det 

 hjelper litet, at han »keineswegs das Vorkommen kleinerer Klima 

 variationen, verursacht durch andere Faktoren, bestreite« (L. c. 

 pag. 43). Den af Croll antagne aarsak, nemlig vekslinger i 

 jordbanens excentricitet, tilhører derimot en helt anden gruppe 

 af forklaringsforsøk, saadanne, der er bygget paa et rationelt 



