20 T. THORELL, 



genom den trånga matstrupen söndérrifvas af mänddblerna 1 ). — 

 Hos de former (t. ex. arterna af slägtet Gyropeltis), som sakna 

 maxiller, ligga mandiblerna vid sjelfva munöppningen, och kunna, 

 då de äro starkt tandade i nedre brädden, förena de funktioner, 

 som vi anse tillkomma mandiblerna och maxillerna hos A. fo- 

 liaceus och närstående arter. 



Inuti såväl mandiblerna som maxillerna iakttager man 

 vanligtvis en annan, alldeles likadan, blott något mindre man- 

 dibel eller maxill, som förmodligen är ämnad att vid hudombytet 

 ersätta den äldre, yttre. En dylik supplemeutar-bildning finnes 

 också i klon på första parets antenner. 



Hos A. coregoni visa mundelarne i det närmaste samma 

 byggnad, som hos A. foliaceus. Olikheterna finner man lättast 

 genom att med hvarandra jemföra de motsvarande figurerna å 

 tafl. II och IV. A. purpureus afviker isynnerhet derigenom, att 

 mandiblerna sitta fastade djupare ned, vid sjelfva munöppuingen, 

 och att maxillerna ej äro tandade i inre brädden. Afven läppen 

 har en olika form (jfr tafl. IV figg. 29 — 31). 



Efter dessa anmärkningar rörande Argulidernas morfologi 

 öfvergå vi nu till beskrifningen af våra tvenne arter, A", pur- 

 pureus och A. coregoni. 



II. 



ARGULUS PURPUREUS (Risso). 2 ) 



(Tafl. III fig. 20—28, tafl. IV fig. 29—32.) 

 Syn. Binoculus bicornutus Risso, Hist. Nat. d. Crustacés de Nice 



(1816) p. 170. 

 Agenor purpureus Risso, Hist. Nat. d. princip, prod. de 

 1'Europe mérid. Tom. V (1826) p. 

 139; Pl. V, fig. 28. 



') Jfr Leydig, Ueber Argulas foliaceus p. 332, not. 2. 



2 ) Ehuru namnet bicornutus är äldre, än purpureus, hafva vi dock upptagit det 

 sednare, enär det förra grundar sig på en falsk uppfattning af djurets an- 

 tenner; och för öfrigt ingens prioritetsrätt härigenom trades för nära. 



