112 ER. EDLUND. 



Då den inre rullen starkt roterade, förändrade den form genom 

 centrifugalkraften och blef elliptisk, hvarvid den nedre koniska 

 stålcylindern hoppade ur fördjupningen i den yttre rullen. För 

 att förhindra detta måste en trädcylinder w fästas uti rotations- 

 axelns riktning. Rotationen åstadkoms med tillhjelp af tvänne 

 hjul, af hvilka blott det ena x är synligt i figuren. De voro båda 

 af träd för att ej på ett eller annat sätt genom induktion inverka 

 på de båda rullarne. Ofver det i figuren utelemnade hjulet, hvil- 

 ket var försedt med en vef, gick en sena ii till den på samma 

 axel som hjulet x sittande messingstrissan s. En annan sena tt 

 gick omkring hjulet x under messingstrissan r till den på tråd- 

 rullens rotationsaxel fastade messingstrissan i. Då vefven kring- 

 vreds ett hvarf, gjorde trådrullen 90 hela omlopp. Vid alla för- 

 söken kringvreds vefven en gång på två sekunder; trådrullen 

 gjorde således 45 hela omlopp på en sekund. 



Den inducerande hufvudströmmen gick vid försöken genom 

 yttre rullen. En i hufvudströmmen insatt sinusbussol visade, att 

 strömstyrkan var fullkomligt lika stor, antingen den slutna inre 

 rullen roterade eller var i hvila. Någon förändring i den galva- 

 niska stapelns elektromotoriska kraft, framkallad genom induktions- 

 strömmarne af andra ordningen, kunde således icke förmärkas. Pola- 

 risationen, som utan tvifvel icke heller nu saknades, var, då strömmen 

 ständigt var sluten, oföränderlig till sin styrka och förorsakade der- 

 före ingen variation i strömstyrkan. Denna omständighet tillät en be- 

 tydlig förenkling i observationssättet. Då man nemligen kunde räkna 

 på, att den inducerande strömstyrkan var oförändradt lika, antin- 

 gen induktion ägde rum eller icke, så behöfde man ej , såsom vid de 

 föregående observationsserierna, omkasta den inducerande strömmen 

 för att erhålla ett mått på den del deraf, som medföljde den thermo- 

 elektriska strömmen till magnetometern; ty denna strömdel var här 

 oförändradt densamma. För att erhålla ett mått på skillnaden mellan 

 de värmemängder, som producerades af hufvudströmmen, då den in- 

 ducerade, och dåden icke inducerade, behöfde man blott subtrahera 

 de utslag på magnetometern, som erhöllos i dessa båda fall; — ett 

 förfarande som rättfärdigas af den förut uppställda eqvationen (7). 



