126 HILDEBRANDSSON OCH KOSÉN, 



hölle motvigt mot jemnt så stor del af lufttrycket, som dess ten- 

 sion vid den ifrågavarande temperaturen utvisade, eller, som är 

 detsamma, att vattenångan vid hvarje temperatur under af- 

 dunstningen undandrefve och remplacerade en så stor qvantitet 

 luft, att den, om den ensam vid den ifrågavarande temperaturen 

 fyllde kärlet, hade samma tension som nu vattenångan. Ar denna 

 förmodan rigtig, så är det lätt att inse, att den utdrifna luft- 

 mängdens volym vid temperaturen T och trycket H x — F x be- 

 stämmes genom formeln 



1 + cct H x —F l 



då W betyder ballongens volym minus vattnets, a luftens dilata- 

 tionscoefficient, F och F x vattenångans tension för temperaturerna 

 t och T, samt H och H x de motsvarande barometerhöjderna. 



Under förutsättning af denna hypothes blir således den ut- 

 drifna luftmassan densamma, som om rummet W varit fyldt 

 med endast torr luft och uppvärmts från t till T, under det 

 att lufttrycket förändrats från H — F till H x — F x . För att 

 pröfva sanningen häraf hafva vi användt två olika experimentela 

 methoder. 



§ 3. Första methoden. 



Den härvid använda apparaten har stor likhet med den, som 

 användts af Regnault för uppmätandet af vattenångans tension. 

 Den bestod likasom denna af tre hufvuddelar, (fig. 2), ballongen 

 A, kylröret B och manometern C, förenade luftätt medelst ett 

 par »colliers å vis» s, s'. I ballongen A, hvilken var af glas, 

 var en qvantitet vatten invägd, m, hvarefter den nedsattes i ett 

 större metallkärl E på en korkskifva r. Genom kylröret B 

 leddes en kontinuerlig ström af kallt vatten från reservoiren D. 

 Kärlet E fylldes med vatten, hvilket förmedelst agitatorn o flitigt 

 omrördes under upphettningen förmedelst gaslampan X. Tem- 

 peraturerna i kokkärlet, hos kylvattnet och vid manometern af- 

 lästes medelst thermometrarna t, t', t". Manometern observerades 



