330 C. W. PAYKULL: 



dalbotten, öfver hvilken hafsströmmen skulle flyta, oafsedt den 

 omständigheten att endast en slump kunnat föranleda en hafs- 

 ström att fortgå i dalgåtige s riktning. 



Om man således med all visshet bör kunna sluta till, att 

 en stark flod af betydligt djup åstadkommit de bildningar, om 

 hvilka jag nu talat, och om dessutom de förut anförda skälen 

 emot rullstensåsa rnes bildning under hafvets yta ega någon bevi- 

 sande kraft, finnes det all grund att antaga, att äfven enahanda 

 strömningar frambragt de öfriga rullstensåsar, som inom Sverige 

 anträffas. Man skulle visserligen häremot kunna anföra enahanda 

 skäl, som emot glacierernas utbredande öfver landet, nämligen 

 den ringa fallhöjden; hvarvid dock kan anmärkas, att innan de 

 mäktiga lerlager, som nu tül betydlig del utfylla dälder och sän- 

 ken, blifvit aflagrade, voro dessa ungefär dubbelt så djupa som 

 nu, emedan lerlagrens mäktighet något så när motsvarar de öfver 

 dem uppskjutande bergens höjd, hvilket i någon mån skulle för- 

 ökat fallhöjden. Huruvida de trakter, der rullstensåsar fram- 

 stryka, numera ega den fallhöjd, som är nödvändig för rullste- 

 nars transporterande, om de lösa jordlagren med undantag af 

 kross-stensgru-et anses borta, låter sig väl knappast beräkna, 

 med den ringa kännedom, vi ännu ega om rullstensåsarnes ut- 

 sträckning och jordlagrens mäktighet samt landets nivåförhållan- 

 den, förutsatt i öfrigt att nivåförhållandena äro desamma nu som 

 vid tiden för rullstensasarn.es bildning, hvilket, som man vet, kan 

 vara tvifvel underkastad t *). 



Det har icke undfallit mig att på flera trakter måste de 

 vattenströmningar, som uppdrifvit åsarnes undre, rullstensförande 

 lager, öfverstigit mellanliggande, sank are trakter och bildat sjöar; 

 detta har dock icke i allmänhet behöft vara händelsen, emedan, 

 såsom redan förut är nämndt, rullstensåsarne icke i höjd öfver- 



*") Antaget nämligen, att landet varit upphöjdt öfver sitt nuvarande läge under 

 den glaeiala tiden, så iåter sig dervid tänkas, att oscillaliouer i den relativa 

 höjden mellan den skandinaviska bergsryggen ock låglandet kunnat inträda, 

 såsom förhållandet till exempel synes varit med Rhenflodens dalgång med hän- 

 seende till dess forntida ocb nuvarande stupning. — Se Lyell, The Geolog. 

 Evidences etc. pag. 333. 



