TEMPERATURFÖRHÅLLANDEN I SJÖAR. 439 



att upptäcka dem, der de uppstått; och ingenting annat än kän- 

 nedomen om <let, som betingar dem, gifver anvisning på, hvarest 

 de äro i görning. 



Om man betraktar isen på en sjö, får man se större och 

 mindre fläckar, der isen är mörkare följaktligen tätare och fastare 

 än den omkring varande, hvars ljusare färg beror på en större 

 mängd i dess massa inneslutna små luftblåsor. På ren s. k. tjur- 

 is ') äro blåsorna, som alltid äro mer eller mindre till finnandes, 

 (derföre att vattnet vid fiysning liksom vid kokning afskiljer från 

 sig eller lösgör den luft, det hållit upplöst) jemnt fördelade och 

 stå vertikalt upp och ned. På andra ställen deremot äro de 

 nämnda luftblåsorna mycket talrika, och det är just på dessa 

 ställen som vindvakarne företrädesvis bildas, synnerligast om det 

 öfversta islagret är någorlunda fritt från blåsor och dessa huf- 

 vudsakligast förekomma mot isens undre yta. Om nu solstrå- 

 larne träffa ett sådant ställe, gå de lätt igenom det öfversta 

 islagret, men reflekteras mot väggarne i de nämnde luftblåsorna, 

 hvarvid en del af strålarnes värme absorberas af blåsornas is- 

 väggar. Ifall redan förut några dagars töväder inträffat, så att 

 isen har i det närmaste noll graders temperatur, så smälta is- 

 väggarne delvis bort, och det bildar sig på detta sätt ett större 

 sammanhängande rum, som är fyldt till en del med vatten och 

 till en del med luft. På detta sätt förstoras blåsan mer och 

 mer, till dess att slutligen en fri kommunikation uppstår mellan 

 istäckets öfre och undre yta. Uppkomsten af denna kommunika- 

 tion underlättas betydligt deraf, att isen, synnerligast efter hasti- 

 gare temperaturväxlingar, sällan är fri från större eller mindre 

 sprickor, linnes flytande vatten pä istäckets öfre yta, så börjar 

 detta genast nedrinna genom den öppnade vägen, och affräter 

 dervid kanterna af hålet, hvilket derigenom mer och mer för- 

 storas. Vanligtvis nedrinner vattnet med en hvirflande rörelse, 

 till följe hvaraf hålet cirkelformigt afrundas och ofta såsom ett 

 skrufhål blir försedt med mer eller mindre tydliga gängor. Vatt- 

 nets nedrinnande fortfar, ända till dess att isens öfre yta blifvit torr. 



') Tjuris kallas den is, som är fast och tät. 



