440 



C. H. WEGEtlN. 



Att det på isen vid töväder eller regn uppkomna vattnet 

 genom ett dylikt hål kommer att nedrinna är lätt att inse. 

 Isens egentliga vigt, ehuru något olika efter den olika mängd 

 luftblåsor den innehåller, kan anses vara omkring 0,9 af vatt- 

 nets. Häraf följer, att ett isstycke endast till 0,9 af sin volum 

 nedsjunker i vattnet, och den återstående OJ höjer sig öfver 

 detsamma. Om isen vore t. ex. 10 tum tjock, så stode således 

 dess öfre kant 1 tum öfver vattnets yta i en uti isen befintlig 

 vak. Lägger sig nu 0,9 tums högt vatten på denna is, så ned- 

 tryckes den häraf, så att dess kant står jemnhögt med vattnets 

 i vaken. Men nu qvarstår ändå vattnet på i*en med sin yta 0,9 

 tum högre och rinner följaktligen med detta fall ner i vaken. 

 Det inses utan svårighet, att den hastighet, hvarmed vattnet 

 nedrinner under för öfrigt lika förhållande endast är beroende af 

 isens tjocklek, men icke af vattnets höjd öfver isens yta. 



Det har ofvanföre blifvit nämndt, att vattnet vanligen ned- 

 går genom en hvirfvelrörelse i vindvaken. I sjelfva verket så 

 snart vatten nedflyter genom en öppning till den mängd, att det 

 fyller samma öppning, så sker det nästan alltid i hvirfvel. De 

 minsta omständigheter, såsom en ojemnhet i öppningens kant, 

 olika tillflöde af vatten från olika sidor af öppningen med mera 

 dylikt kan lätt hafva en sådan hvirfvelrörelse till följd. Genom 

 en dylik rörelse blir öppningen likasom ursvarfvad och ofta så- 

 som ett skrufhål försedd med gängor. Redan i en vindvak, som 

 är 1 tum vid, är denna skrufform märkbar, fastän tydligare vid 

 3 till 4 tums diameter; men allteftersom vakarne ökas till mängd 

 och storlek, minskas det nedrinnande vattnet och följaktligen 

 hvirfvelns hastighet, till dess att det sista rinner endast rakt ned 

 efter öppningens sidor. Häraf borttäres en stor del af gångerna, 

 och vaken får ett mera reguliärt och likasom borradt utseende. 

 Så länge isen är täckt af vatten, märkas de få och trånga vind- 

 vakarne af föga annat än det smutsiga skum, som samlas öfver 

 öppningen, men sedan vattnet runnit ned, försvinner detta, och 

 nu är det, som de efter välförrättadt arbete framstå tydliga och 

 öppna, fyllda nära upp till brädden af sjöns stillastående klara 



