OM SPETSBERGENS FISKFAUNA. 511 



Spetsbergen till Riksmuseum. Torell har 1858 erhållit exem- 

 plar af den vid Hornsund och vid Amsterdam Island, GoÉS och 

 Smitt i Treurenberg-bay, Kobbe-bay, Isf jorden, v. Yhlen i 

 Kings-bay och jag vid Hackluyts Headland, Smeerenberg, Waijgats- 

 öarne, samt under sista resan i Bellsund och Storfjorden. 



Emellan de spetsbergska exemplaren och de från Östersjön 

 kan jag icke uppdraga någon enda konstant skilnad, som skulle 

 berättiga att åtskilja dem såsom arter, ehuru man ofta finner 

 ganska betydliga olikheter i färg, fenornas strålantal, och till och 

 med i kroppsform. Men efter jemförelse af ett större antal 

 exemplar från de skilda lokalerna skall man finna, att dessa olik- 

 heter äro antingen helt och hållet individuela eller framkallade af 

 årstid, ålder och könsolikheter. Exemplaren från Spetsbergen 

 visa likväl den egenheten, att deras rygg- och analfenor ega i 

 medeltal 3 eller 4 strålar, och deras bröstfenor 1 eller 2 strålar 

 mer än exemplaren från Östersjön, men icke ens härpå har jag 

 kunnat grunda någon .artskilnad, ty det gifves exemplar från 

 Spetsbergen, som knappt ega flera strålar i någondera af de 

 nämnda fenorna än de Östersjö-exemplar, som utmärka sig genom 

 ett större antal strålar än vanligt. 



En omedelbar jemförelse af några mindre exemplar af Lipa- 

 ris tunicata Kr., som O. Torell fångat vid Grönland, med lika 

 stora från Spetsbergen, har visat, att icke heller den grönlandska 

 formen är till arten skild från den spetsbergska. K.RÖYER upp- 

 gifver visserligen, att hans Lip. tunicata har 42 strålar i bröst- 

 fenan, medan den spetsbergska vanligen eger endast 34, och man 

 skulle med skäl .häri kunna söka en artskilnad, men efter en 

 noggran räkning fann jag, att detta antal hos de grönländska 

 exemplaren, hvilka otvifvel aktigt höra till Kröyers Lip. tunicata, 

 icke var större än hos de spetsbergska, eller omkring 34. Men 

 strålantalet i bröstfenan hos de spetsbergska, som jag granskat, 

 varierar från 32 till 37, hvilket antyder möjligheten, att den 

 någon gång kan uppgå till och med till 42 (Kröyer). Detta 

 antal är dock ingalunda det typiska ens för den grönlandska 



