530 A. J. MALMGREN. 



der så hemmastadd att den fortplantar sig der. Kröyer uppgifver 

 (1. c. p. 56) sig äfven hafva erhållit exemplar af denna fisk ett 

 par mil ntanför Spetsbergen på omkring 77° n. Lat. och en gam- 

 mal hvalrossfångare, svensken Lindström, har berättat mig, att 

 han för flere år sedan utanför Sydkap 7(5 n 30, dragit upp med 

 handsnöre flere stora individer jemte några Sej (G. carbonarius). 

 Enligt Storer och Gill förekommer denna art vid Nord- 

 Amerikas östra kust norr om New-York, likaså vid Island enligt 

 Faber och Kröyer, men den tyckes märkvärdigt nog helt och 

 hållet saknas i Grönland. Den fisk, som Fabricius i Fauna 

 grönlandica beskrifver under namn af Gadus aeglefinus, är nemligen 

 icke denna art, utan vår Gadus polaris (G. agilis Reinh.), och 

 man har, så vidt jag vet, i Köpenhamn ännu aldrig erhållit den 

 från de Danska kolonierna i Grönland. Denna arts nordliga ut- 

 bredning sammanfaller således helt och hållet med Golfströmmens 

 nordliga utsträckning. Det är nemligen fallet att ingen del af 

 Grönlands kust beröres af denna hafsström, medan Islands, Fin- 

 markens, Beeren Islands och vestra Spetsbergens kuster sköljas 

 af dess jemförelsevis varmare vatten. Huru långt österut på 

 Europas norra kust Gadus seglefinus går är ännu icke fullt ut- 

 redt, men sannolikt sammanfaller dess utbredning äfven åt detta 

 håll med yttersta gränsen för Golfströmmen, ty i Waranger- 

 fjorden förekommer den ännu, men är icke känd från Hvita haf- 

 vet, som ligger utom nämnde hafsströms område. I trakten af 

 Kola, på Ryska Lappmarkens kust, har man ännu funnit spår 

 af Golfströmmens verkningar, — jag har varit i tillfälle att se 

 en böna af den vestindiska Entada gigalobium, som blifvit funnen 

 på hafsstranden nära Kola, — och man kan derföre antaga att 

 Gadus aeglefinus ännu finnes der. Söderut går den ända ned till 

 Frankrikes vestkust och är, såsom bekant, högst allmän i hela 

 Nordsjön. 



Hos den späda, endast 35 m.m. långa ungen från Isfjorden, 

 är- öfverkäken ännu icke framskjutande framom den undre, såsom 

 hos de gamla, men fenstrålarnes antal, fenornas och isynnerhet 

 den främre ryggfenans egendomliga form och en tydlig antydau 



