Nr. 4] NOGEN MYRFUND FRA TRØNDELAGEN i 
som trækdyr. Tiden herfor er vanskeligere at avgjøre. En finsk 
einograf U. T. Sirelius har nylig publiceret en interessant av- 
handling om tiden for renens tæmning, som han av flere grunde 
forlægger til stenalderen". Et meget vigtig bevis herfor finder han 
i to fund av primitive slædemeier fra finske torvmyrer, lignende 
meierne paa de slæder samojederne bruker i vore dage. For det 
ene funds vedkommende foreligger ogsaa geologiske iagttagelser 
som viser at det endogsaa stammer fra tidlig littorinatid. Det 
foreliggende stykke kunde nok ogsaa efter dets enkelhet og den 
primitive garvning det røber skrive sig fra stenalderen*, men der 
er dog visse vanskeligheter ved at godta en slik datering. Det er 
da særlig at ta hensyn til vore mange helleristninger fra stenalde- 
ren, hvor dyrefigurerne maa antages at forestille netop de dyr 
hvorpaa der særlig blev drevet jagt, og paa disse ristninger fore- 
kommer jo renen hyppig. I motsætning til bronsealderens rist- 
ninger kan det ikke sees at husdyr er fremstillet nogen gang. Det 
er derfor en langt mere plausibel forklaring, som konservator 
Th. Petersen har paapekt for mig, at anse foreliggende ren- 
sæle som et minde om en ældre sjøfinnebebyggelse i det ytre av 
Romsdalen. Det tør nemlig været utvilsomt at sjøfinner i vikinge- 
tiden og tidlig middelalder har holdt til længer syd end i vore 
dage. Som minder efter dem er med stor sandsynlighet at anse 
endel bopladsfund og hustufter ved kysten, antagelig fra senere 
jernalder, som viser en temmelig primitiv redskapskultur. Ogsaa 
stedsnavnene taler i samme retning. Vi har langs kysten steds- 
navne sammensat med ordet finn og som maa staa i forbindelse 
med folkenavnet finner. 
Il 
De saakaldte Moorleichen har hittil i Skandinavien kun været 
kjendt fra Danmark. Imidlertid opbevares i Videnskabsselskabets 
oldsaksamling et fund som vel rettest ogsaa bør henføres til Moor- 
leichenfundgruppen selv om det her kun dreier sig om et skelet 
paa hvilket intet av de bløtere dele er bevaret. 
Under jernbanearbeide paa Sør-Kil i Stjørdalen støtte man i 
1879 ved en fjeldside og like ved en bæk paa et usedvanlig vel- 
bevaret skelet som laa i myrjord uten at man kunde iagtta spor 
av gravhaug eller gravanlæg. Paa skelettets bryst laa de som fig. 3 
1 U. T. Sirelius, Uber die Art und Zeit der Zåhmung des Renntiers. 
Journal de la Société Finno-Qugrienne XXXIII, no. 2. Jfr. samme forfatter: 
Uber einige prototype des Schlittens, samme skriftserie XXX, no. 32. 
2 
? L. Pfeiffer, Beitrag zur Kenntnis der steinzeitlichen Fellbearbeitung. 
Zeitschr. f. Ethnol. 1910, s. 839 ff. 
