ÖFVERSIGT AP K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1900, N:0 1. 33 



Detta skenia är, såsom i det följande skall visas, i det när- 

 maste fullständigt. 



I den nyare botaniska literaturen — vare sig i floristiska 

 och systematiska arbeten, såsom monografier, floror och syste- 

 matiska handböcker, eller i morfologiska, t. ex, Eichlbr's Blüthen- 

 diagramme och SchüMANn's Untersuchungen über den Blüthen- 

 anschluss, eller i blombiologiska — har jag icke funnit några 

 ytterligare bestämda uppgifter i ifrågavarande hänseende. Man 

 har nöjt sig med att framhålla, att en stor växling råder. ^) 

 Icke heller har man sökt få kännedom om den närmaste orsaken 

 till de redan af Linné påpekade olikheterna i ståndarnas läge^ 

 ehuru denna ingalunda är svåråtkomlig. 



Då jag förliden sommar tillbragte någon tid på Kolmordens 

 nordligaste utgreningar i sydvestra Södermanland, föranleddes jag 

 genom några anträffade bildningsafvikelser att närmare taga 

 kännedom om Pyrola uniflora-\Aom\\\diX\, särdeles ståndarnas läge 

 i densamma. Ungefär ett halft tusental blommor undersöktes i 

 detta hänseende. På grund af det rikhaltiga undersöknings- 

 materialet och ännu mer af skäl, som längre ned skola fram- 

 hållas, tror jag mig kunna påstå, att alla olika fall af ståndar- 

 läge hos den normalt utvecklade blomman blefvo observerade. 

 Om man begagnar sig af Linne's ofvan anförda skeraa, låta de 

 sig öfversigtligt framställas på följande sätt: 



AB C D E 



la. 1 2 3 1 3 



Ib. 1 3 1 3 2 



II a. 1 3 2 2 2 



II b. 1 2 2 2 3 



III a. 1 2 3 2 2 



III b. 1 2 2 3 2 



IV. 2 2 2 2 2. 



') sä t. ex. säger Alefeld, Über die Familie der Pyrolaceen [Liunaea XXVIII 



(1856)], pag. 74: »Filamenta petalo cuique 2, 1 v. 3 ordine irregulari 



anteposita.» — I DC. Prodr. Vll: 2, pag. 722, heter det: »Stam. 10, nempe 

 duo ante quemque cor. lubum regulariter sita», ett ställningsförhållande, som 

 visserligen förekommer, men, iitminstone i Sverige, skäligen sällan. Röpek 

 tycks vara benägen att helt och hållet betvifia dess förekomst. 

 Öfvers. af K. Vet.-AJcad. Förh. 1900. Arg. 57. N:o 1. 3 



