697 



Öfvcrsigt af Kony;l. Vetenskiips-Akadeiniens Förhaudlingar 1100. N:o 6 



Stockholm. 



Förgreningsförhållandena och inflorescensens ställning 

 hos de brasilianska asclepiadacéerna. 



Af GusT. O. A:n Malme. 



(Meddeladt den 6 Juni 1800 genom V. Wittrock.) 



Den egendomliga plats, blomställningen intar hos en mängd 

 asclepiadacéer, har redan länge varit bekant; den träder t. ex. 

 hos AscIepias-SirteYna, så tydligt i dagen, att den icke kunnat 

 undgå äfven den ytliga betraktarens uppmärksamhet. En teo- 

 retisk förklaring af förhållandet försöktes år 1850 ^) af Ch. F. 

 HoCHSTETTER. Enligt honom skulle inflorescensen vara att anse 

 som ett sidoskott, som utvecklar sig ur en axillär knopp, men 

 som sammanväxer med hela det internodiura, som följer på stöd- 

 jebladet, och för den skull synes utgå från närmast högre nodus. 

 Stode den der midt emellan de båda motsatta bladens inser- 

 tionspunkter, skulle från morfologisk sida näppeligen någon in- 

 vändning kunna göras mot denna tolkning. Men så är icke fallet; 

 inflorescensen är alltid betydligt närmad det ena bladet, ofta så 

 att den utgår alldeles invid detta. Och någon förklaring på 

 denna ställning inryrames icke i Hochstetters tolkning. Hvad 

 som gör denna ännu mera osannolik, är ett förhållande, som fö- 

 rekommer hos ett par brasilianska asclepiadacéer och som varit 



^) Flora XXXIII (1850), p. 183. Han undersökte förhållandet hos Vincetoxicum 

 vulgare. 



Samma teori hade rednn åtta år förut uppställts af Payer i en kort notis 

 i Comptes rendus XV (Paris. 1842), p. 149, Men denna notis synes hafva 

 undgått Hochstetters uppmärksamhet. 



