712 MALME, FÖKGRENINGSFÖRHÅLLANDENA HOS ASCLEPIADACÉERNA. 



lågbladsartade. I regeln synes det vara först det tredje paret, 

 som utvecklas till assimilerande blad. 



Ett tredje exempel pä två extraaxillära inflorescenser vid 

 samma bladpar lemnar Ditassa 7'ufescens DcNE., hos hvilken dock 

 detta ställningsförhållande endast sällan observeras. Det antydes 

 dock redan på afbildningen i Flora brasiliensis. ^ Hos denna art 

 förekomma vegetativa sidoskott ganska rikligt och äro ofta för- 

 sedda med en inflorescens alldeles vid basen. 



Om man jemför inflorescensernas ställningsförhållanden hos 

 de nu omnämnda tre arteina med dem hos Ditassa adnata och 

 på samma gång ihågkommer, huruledes hos Roulinia parvi- 

 fiora af vissa sidoskott endast den basala delen utvecklas, torde 

 det ligga nära till hands att antaga, att dessa motsatta extra- 

 axillära inflorescenser äro att betrakta som sidoskott från den i 

 öfrigt svagt utvecklade knopp, som finns mellan deras baser. Att 

 åtminstone hos Nephradenia acerosa ej kan vara fråga om någon 

 sammanväxning, sådan som den WyDLER-ElCHLER'ska teorien för- 

 utsätter, framgår i min tanke otvetydigt deraf, att inflorescenserna 

 utgå ofvanför eller innanför de interpetiolära stipelbildningarna. 

 Skulle denna teori vara tillämplig på föreliggande fall — hvilket 

 redan antalet inflorescenser synes mig förhindra — , borde de gif- 

 vetvis utså utanför eller nedom dessa. 



En till utseendet extraaxillär inflorescens vid hvarje nodus. 



Hos det stora flertalet brasilianska asclepiadacéer äro blom- 

 ställningarna till utseendet extraaxillära och uppträda en och en 

 vid hvarje nodus. Af den mängd arter, som höra till denna typ, 

 vill jag i korthet beskrifva några få, som representera de olika, 

 för öfrigt från hvarandra föga afvikande variationerna inom typen. 



Hos Marsdenia montana Malme finns mellan de båda mot- 

 satta bladens insertionspunkter en tvärs öfver stammen gående 

 valk, vanligen försedd med ett par tänder, som representera de 

 sista spåren af interpetiolära stipler (fig. 6 A). I det ena blad- 

 1 Anf. fiisc. t.ib. 68. 



