ÖFVERSKJT AFK. VKTKNSK.-AKAI). F()KIIANl)I;IN(i All l'.MXl, N:u C». 71!» 



kot hoppas jag dock goiKnii min undersökning liat'va vunnit, att 

 tron pa rigtigheten af de hittills gängse förklaringarna i niigon 

 nian rubbats. 



Hvad slutligen beträffar den ofvan omnämnda, af Schümann 

 framställda biologiska tolkningen af inflorescensernas extraaxillära 

 ställning, är den näppeligen i alla fall rigtig. 1 ej så fä fall är 

 inflorescensens hufvudaxel mycket kort, under det att de enskil- 

 da blomskaften äro långa, och dä kan omöjligen inflorescensens 

 extraaxillära ställning medföra någon fördel i och för blommor- 

 nas exposition; de skulle exponeras i fullt ut lika hög grad, om 

 inflorescensen vore axillär. I andra fall, t. ex. hos Fischeria 

 Martiana DCNE., Pliilihertia cusjndata FOURN. och Oxypetalum 

 macrolepis (HoOK. & Arn.) Dcne., är inflorescensens hufvudaxel 

 sä lång, att den extraaxillära ställningen är alldeles utan bety- 

 delse för blommornas exposition. Detsamma kan med fog påstås 

 om Barjonia racemosa DCNE. och B. ohtudfolia FoURN., hos 

 hvilka bladen äro i hög grad reducerade på den del af stammen, 

 som uppbär inflorescenser. Hos den på marken nedliggande 

 Oxyi^etalum mucronatum FoURN. är denna ställning icke sällan i 

 viss mån hinderlig för blommornas exposition, enär inflorescen- 

 sens hufvudaxel, om den, såsom ofta är fallet, utgår från stam- 

 mens undersida, måste för att bringa blommorna tillräckligt högt 

 upp växa ett, ora ock kort, stycke längre, än om den utginge 

 från bladvecket. Härmed vill jag dock ingalunda påstå, att icke 

 den extraaxillära ställningen i vissa fall kan hafva den bio- 

 logiska betydelse, som Schumann framhållit. 



Hvad åter det påståendet beträffar, att extraaxillära inflo- 

 rescenser skulle förekomma blott hos arter med stora blad, tål 

 äfven det vissa jemkningar. Hos de ofvan omnämnda Barjonia- 

 arterna hafva bladen på den inflorescensbärande delen af stam- 

 men reducerats till ett minimum. Inom slägtet Metastelma hafva 

 de relativt småbladiga arterna, såsom M. virgatum (PoiR.) DcNE. 

 och M. stenolobum DcNE., extraaxillära inflorescenser, de stor- 

 bladiga deremot, såsom M. Hilarianum FouRN. och M. odoratum 

 Dcne. axillära. Och sak samma gäller om slägtet Ditassa. 



