ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1899, N:0 8. 813 



nådde sin nye herre i Königsberg nyårsdagen 1735 och utnämn- 

 des kort derpå till »Archiater». Han följde derefter Stanislaus 

 till Frankrike, der dennes dotter var regerande drottning; och 

 då Stanislaus blef styresman öfver hertigdömena Lothringen och 

 Bar, utsåg han snart (1737) Rönnow till sin »Conseiller Intime» 

 samt uppdrog åt honom ötVerinseendet öfver medicinalväsendet 

 i hertigdömena. Utom omsorgen om »Konungens» helsa, hvilken 

 Rönnow med »vördnad, kärlek och tillgifvenhet» samt »nit och 

 oförtruten omtanka» vårdade i 30 år — Stanislaus dog 1766 — 

 utvecklade han en särdeles omfattande och betydelsefull medi- 

 cinsk-organisatorisk verksamhet, på ett lyckligt sätt tillämpande 

 de principer för medicinalverkets ordnande, som sedan Carl XI:s 

 tid varit genomförda i Sverige. Han grundade ett »Medicinskt 

 Collegium» i Nancy, understödde den medicinska undervisningen, 

 inspekterade sjukhusen, »inrättande dem både till nödlidandes 

 hjelp och til practiska skolor för en uplyst och säker Chirurgie, 

 på det okunnige skägputsare ej skulle med invånarnes äfventyr 

 få draga til sig denne oumgänglige Läkarekonstens utöfning». 

 Vidare ordnade han apoteksväsendet »och förvandlade Apotheken 

 från Krydbodar och Liqueurställen til säkra magaziner för hälso- 

 medel, beredde efter konstens föreskrift, vid erfarenhetens fackla». 

 Äfven barnmorskeväsendet var föremål för hans omsorger; han 

 anskaffade lärare pä detta område samt :?fria förlossningsställen» 

 (barnbördshus), »förut okände och saknade i landet» o. s. v. 

 Charlataneri, fördomar och vidskepelse samt tjänstemäns egen- 

 nytta hade i Rönnow en lika vaksam som kraftfull och upplyst 

 motståndare. — Äfven i rent politiska frågor synes Stanislaus 

 g;erna ha inhemtat Rönnow's råd. 



Efter Stanislai död mottog Rönnow de mest hedrande anbud, 

 bl. a. från franska hofvet, om han ville stanna i Paris. Men 

 hans kärlek till fäderneslandet, hans lust att få egna detta sin 

 ålders ännu obrutna krafter och att der få sluta sina dagar 

 segrade. Med denna inre maning förenade sig dessutom röster 

 hemifrån, som kallade honom att återvända. Ty Rönnow var 

 ingalunda glömd i Sverige; han var tvärtora högt värderad 



