ÖFVERSiaT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1899, N:0 8. 815 



torde deraf framgå, att understödet var afsedt för blifvande 

 läkare. 



Såsom ytterligare bevis på mångsidigheten af Rönnows in- 

 tressen må anföras, att han bl. a. publicerat »En afhandling 

 om sättet at operera de största Taske brach radicaleraent, utan 

 Castration», vidare »beskrifning öfver Mineralvatnet i Waldsburg» 

 samt »Rön om Anevrismay>. Ännu intill 3 dagar före sin död 

 förde han en meteorologisk journal. Att hans vetenskapliga 

 anseende sträckte sig utom fäderneslandet, framgår deraf, att 

 han invaldes till medlem äfven i ett par utländska lärda, sam- 

 fund. 



En kraftig och på grund af ett måttligt och förståndigt 

 lefnadssätt oförderfvad kroppskonstitution lät Rönnow bibehålla 

 sina kropps- och själskrafter till på sena ålderdomen; efter ett 

 benbrott vid nära 72 år repade han sig derför äfven oväntadt 

 lätt. Ett godt lynne, kallblodig beslutsamhet vid oförmodade 

 händelser samt förtröstansfull undergifvenhet under Försynens 

 ledning kännetecknade mannen och »gjorde hans höga ålder 

 drägelig, både för honom själf och hans umgänge.» — »Af ålder- 

 dom» — alltså, såsom det tyckes, utan särskild sjukdom — 

 »uphörde han at lefva ibland oss den 5 Maji 1787». — 



Rönnow var ogift. Hans arfvingar voro, utom några en- 

 skilde personer, förnämligast ofvannäranda vetenskapliga institu- 

 tioner och sjukvårdsinrättningar samt derigenom den svenska 

 vetenskapen och läkarebildniugen äfvensom ett med hvarje år 

 växande antal fattige sjuke. »Hans välgerningar», säger Odhe- 

 lius, »hafva beredt honom en talrik afFöda. RöNNOw's namn 

 skal lefva hos Svenske Läkare i tacksara, i hedrad åminnelse, 

 så visst som de under hans tidehvarf antingen nyskapade, eller 

 förkofrade, eller upmuntrade Svenske Läkare-Inrättningar skola 

 tala om hans nit; så länge uslingar genom dem vårdas; och så 

 länge denne Kgl. (Vetenskaps)Academien sprider ljus i Veten- 

 skaperna för Efterkommande». — 



O/vers. af K. Vet.-Akad. Förh. 1899. Arg. 56. N:o 8. 



