1000 EKECRANTZ, OM OXIMKLORHYDRATENS KONSTITUTION. 



/J-oxira uti a-oxim. Hade omlagringen endast varit partiell, 

 skulle detta ovilkorligen hafva gifvit sig tillkänna vid raetyle- 

 ringen genom samtidig bildning af såväl a- som /?-oximernas 

 O-estrar, hvilket emellertid visat sig ej vara fallet. 



Den kristallografiska undersökningen, vid hvilken ganska 

 stora förhoppningar blifvit fastade, måste inställas på grund af 

 den lätthet, h varmed resp. klorhydrat afgåfvo klorväte. Redan 

 ett par minuter efter det kristallerna blifvit lagda på objekt- 

 glasen blefvo de fullkomligt opaca, hvilket naturligtvis omöjlig- 

 gjorde all mikroskopisk undersökning. De af resp. klorhydrat 

 erhållna kristallerna syntes vara ungefär lika väl utbildade, och 

 den hastighet, hvarmed klorväte bortgick d. v. s. hvarmed kristall- 

 ytorna blefvo ogenomskinliga, tycktes för resp. klorhydrat vara 

 den samma. Genom den tilltänkta kristallografiska undersök- 

 ningen erhölls således en verifikation öfver den lätthet, hvarmed 

 resp. oximklorhydrat förlora klorväte. Äfven om olika substi- 

 tuerade benzoldoxiraer härutinnan skilja sig något från hvar- 

 andra, d. v. s. släppa klorvätet mer eller mindre lätt, måste 

 dock alla uppgifter rörande bestämda smältpunkter för klor- 

 hydraten anses såsom fullkomligt värdelösa. Ännu mindre torde 

 smältpunktsbestämningar hos dessa föreningar kunna vara ägnade 

 att utgöra det tillräckliga kriteriet för befintligheten af stereo- 

 isomera former hos oximklorhydraten. i) 



Ofvan anförda fakta — den lätthet hvarmed oximklorhy- 

 draten afgifva klorväte och öfvergä uti den stabila a-konfi- 

 gurationen, samt att vid metyleringen af resp. klorhydrat er- 

 hålles samma derivat af a-formen — gifva vid handen, att 

 inga skäl förefinnas att a priori hänföra oximklorhydraten till 

 /^-konfigurationen. Men dä vid de ofvan beskrifna försöken all- 



') LuxMooRE, Soc. 69, p. 179. 



