58 



liserede k i udtalen, f. eks. i Dalene kjiiru (f. tjære), i Indher- 

 red tjjuru] s<j, som er lidet udbredt i ordforrådet, hedder i 

 Dalene Sj ligesom opr. skj, ligeså i det sydlige Fosen og det 

 nordlige (ydre?) Nordmøre samtNærø og Kolvereid; de dele af 

 Nordmøre, som har Sjtjj af oldn. skj, har samme produkt af slj. 

 Nordligst i Fosen (Afjorden, Bjørnør) har man typen stjæærn^ 

 (stjærne) og ellers i det meste af N. T.hjem stjeen, stieen, 

 stjeern^, uden assimilation, hvilket har sin grund deri, at ie eller 

 je formedelst brydning af oldn, é til ie her har været en mindre 

 sjelden lydforbindelse end ellers; oldn. stirbr der ellers i nordre 

 amt er behandlet, som om det havde gammelt stj, har bagefter i 

 Skogn og Verdalen fået formen s^aal ^ ; videre udbredt i Indher- 

 red er tjjett ior tjett (adj.tæt). I Liderne er en række dentalpa- 

 lataler opståede ved den der herskende brydning af i f, eks. i 

 Sjågå (m. stige), Sjeen (f. sene), tildels tjjunur af oldn. {)inorr. 



Den palatalisering, som forekommer i efterlyden, er væsent- 

 lig indskrænket til lang konsonant; det synes tydeligt, at 

 artikulationsstedet er bleven forandret, for at man skulde kunne 

 anvende en kraftigere del af tungen til at artikulere en konso- 

 nant, der var stærkt aksentueret — ligesom ogsaa ofte børn kan 

 artikulere palataler tidligere end dentaler. I nutiden er i virke- 

 ligheden aksenttrykket undertiden noget svækket, idet den fore- 

 gående vokal kan være lidt forlænget, f. eks. i manfi eller næ- 

 sten niaarijn i Fosen, Trondhjem og Indherred. Denne forlæn- 

 gelse, der tydeligvis skyldes konsonantens stemmelyd og maske er 

 analog med den i engl. mild sammenlignet med hilt (kfr. Slevers, 

 Phonetik 2 oplag, pag. 215 f.), har dog været for ringe eller for 

 sildig til at hindre palataliseringen. 



De palataliserede former af n og ^ er på Søndmør og i 

 Fjordene, som vel er de antikeste af de dialekter, der har dem, 

 indskrænkede til at bruges for oldn. nn, rn og 11, Efter a bliver 

 rn i det hele sjelden til nu i ordstammer (Storm, Norvegia pag. 

 123), vistnok fordi den store kæbedistance voldte, at denne vo- 

 kal tidlig forlængedes, og arn får altså næsten alene i endelser pa- 

 latalitet, nd, ns, nt, Id og It bliver ikke palatale i de nævnte dele 

 af Bergens stift, og dette skyldes vel en tidligere vokalforlæn- 



