61 



jønfi] i Kolvereid fjiljl, ijøl^l (f. bjelde). Dette kan vist- 

 nok også forekomme i den sydlige del af det østlige strøg, 

 saaledes endnu i Stjørdalen hjynjn (m. bjørn). Men i Guldalen, 

 Strinden^ Bynæsset, Tydalen og Selbu^ hele Indherred og det 

 egentlige Namdalen forekommer der, dels enkeltvis dels gjennem- 

 gående, almindelige dentaler i saadanne ord, f. eks. i Støren 

 spjøU (n. spjeld), i Stod hjønn, fjell, hjell, spjell, i Harran fjell, 

 hjøll, spjell. Da jeg antager, at Stjørdalens eiendommelige ud- 

 vikling af brydningen i lignende ord — som der senere vil være 

 anledning til at omtale — må være en væsentlig veiledning til 

 en rigtig opfatning af brydningsformerne i de øvi'ige dele af 

 dette strøg såvelsom tildels i Nordre ' Østerdalen, — derfor mener 

 jeg, at mangelen på palatalisering ikke kommer af dissimilation, men 

 af en eiendommelig beskaffenhed ved de brudte vokaler. Dog 

 må dissimilation have været et medvirkende moment, tlii Stjør- 

 dalen har den slags vokalbehandling kun ved de konsonanter, der 

 sedv. palataliseres, ikke ellers. 



Gammelt dd i ordstammer synes ligesom nn og II at være 

 palatalt over hele stiftet: åd^d (m. odi), gad^d (m. spids ; tørt, hårdt 

 træ; hest), rædjd eller nordenfor Inderøen radjd] derimod ikke i 

 sådanne stammer, hvor det svarer til oldn. S : sådd (n, suppe), 

 ladd (n. lod i vægt). Hvor langt d er opstået ved et bøi- 

 ningssuffiks, kan det også tildels blive palatalt, medens f. eks. 

 kort n og 1 med tilføiet præt. suffiks t aldrig bliver palatale. 

 Stærkest repræsenteret er denne palatalitet i Opdal, Rennebu, 

 Singsås og Støren; om den maske ikke er fuldstændig gjennem- 

 ført, så er den dog lidet afhængig af vokalernes art, som man kan 

 se på følgende ekspl. (fra Støren) : vodjd og vådjd (vadede), biidjd 

 (boede), fødjd (fødte), skodjd (skoede), ledjd (ledede). Holtålen, 

 Ålen, Tydalen og Selbu har såvidt bekendt intet tilfælde af palata- 

 litet i disse præteriter og mangler således her en lighed med Øster- 

 dalen, som naboerne i vest har. Til hine distrikter , der så hyppig 

 palataliserer d, støder f. eks. Melhus og Meldalen ; der indtræder 

 allerede den regel, som synes at være geldende for hele resten af 

 stiftet, at langt d er palatalt efter forkortelse af oldn. i, f, au, ei, øy, 

 hvorved denne palatalitet i modsætning til de tidligere omtalte bliver 



