teren kan dog denne regel forsømmes ved to ords sammen- 

 stød, men i ordstammer er den almindeligvis gennemført.*) 

 At 1 undertiden bliver kakuminalt foran d og t skyldes vel 

 bare etymologiske hensyn, f, eks, i hårdHe (m. byld), ærd^d 

 eller ærd^dre (n. rase), allesteds, mord'der (m, korn, der 

 males) i Holtålen, andresteds mæljder, h(erd^'der af oldn. 

 hagldir^ i Selbu og Guldalen (ved Orkla og på Nordmøre 

 hægd eller hægder). Foran n og s har I formodentlig fået den 

 kakuminale udtale på organisk made; her er det at mærke, at 

 f, eks. Selbu har kakuminal form i ordet hæærs^ (v. hilse) 

 af oldn. heilsa. Betegnende for, i hvilken grad l^ slappes 

 foran et s, når dette bliver kakuminalt, er den omstændighed, at 

 oldn. hals hedder lieisj (af tidligere Jiæcers^) i Namdalen (f, eks. 

 Harran, Kolvereid). 



Mangesteds i stiftet tinder man, at enkelte personer udtale 

 kort n etter vokal med noget tilbagedragen tunge; det er imid- 

 lertid underkastet sådan tilfældig væksel, at det vanskelig lader 

 sig påvise, i hvilke tilfælde det har fast fod i dialekterne. 

 Ved siden af Tønset, Lilleelvedalen og tildels Rendalen ud- 

 mærker Øvre Namdalen og Snåsen med Liderne sig ved at have 

 n i sådanne stillinger fuldstændig kakuminaliseret 

 og gjort ensartet med det, der sammesteds opstår af In, så- 

 ledes f. eks. i brårnH (m. brand), værnH, (m. vane). Det 

 er en følge af ii's nasalitet, som kræver stærkere artikulation, 

 at det ikke har antaget kakuminalartikulation i alle de slags 

 stillinger, hvor 1 har gjort det, men alene efter vokaler. 



I mange henseender anderledes end den kakuminalisation, 

 som således er opstået ved påvirkning på dental fra en fore- 

 gående lyd, der virker på den ved sin forskellighed, er den, der 

 opstår ved påvirkning fra r på påfølgende andre dentaler. Tun- 

 gestillingen for r er jo kun den supradentale, og når følgende 

 dental assimileres med den, skulde man ved første betragtning 

 vente, at den altid vilde blive supradental. At dette ikke er 

 tilfældet, er vel helt og holdent den oldnorske konsonantforbindelse 



*) Dog f. ©kSi i Akerø i Eorasdalen hal^$\ nærliggend© form i Bji3rnør< 



