73 



lada (v. røre, opr. liba), vada (v. vade), roø eller rødi (v. rydde), 

 stødau (adj. stadig). Hvad der maske kan lindes mere af b her 

 end i Indlierred, er former som rødi af verber — ved fem. lindes 

 det gennem hele Indherred — samt at d findes i samst. som 

 tjjeedon^ni (m. kid, eg. kidimge), ja endog ved analogi kan over- 

 føres til iidlyd, som i vb. vada, pr. veed, pt, vood, pt. part, vadi. 

 I Snåsen er det endnu lidet aftaget, derimod adskillig i Stod — 

 formodentlig kulturpåvirkning, thi formindskelsen i anvendel- 

 sen af d i ligedannelse går ellers kun langsomt frem sydover; 

 navnlig bevares d vel i pt. part. af stærke verber, trods den 

 analogi, som der findes imod dette. Også udenfor nordre amt, 

 i Selbu, er d meget hyppig bevaret i ligedannelser, f. eks. knudu 

 (f.), vudu (f. træ til at gjøre noget af), hy di (pt. part. budt), 

 redi (pt, part, redet), oonbdogh (adj. utilbøielig ; af uaubugr, 

 med et pleonastisk nægtende o, eller med of?). I Tydalen endnu 

 i nogle tilfælde, hvor d mangler i Selbu, navnlig i sv. mask. 

 Holtålen, som ellers står Tydalen så nær, har ligesom Støren 

 næsten ingen f^er af den art; derimod er de hyppige i Melhus 

 og i Børgsen, f. eks. (i Børgseskogn) frodo (f. skum), håde (pt, 

 part. budt), stidi (pt. part, stået) *), I Orkedalen og' Meldalen 

 synes forekomsten af d at være indskrænket til ganske få ord (f. 

 eks. udu (evje, vudu), og i Rennebu og Opdal mangler det også i 

 disse. Stadsbygdens præstegeld, der hører til Fosen, men ligger 

 på grænsen mod Indherred, har derimod, som det synes, adskil- 

 lige eksempler på d. 



I modsætning til den samtidige udvikling i tydsk, var der 

 i oldnorsk den lydregel, at i en aksentsvag stavelse, der endte 

 med vokal -f- konsonant, blev heller konsonanten svækket indtil 

 bortfald, end vokalen svækkedes. En lignende modsætning er 

 der nu mellem dansk og de norske dialekter: dansk bevarer of- 

 tere konsonanten, men svækker vokalen; norsk har vistnok også 

 ofte sådan behandling, men det er kun ved meget svag aksen- 

 tuation ; norsk har havt en aksentuationsgrad, der stod iraellera ho- 

 vedaksenten og denne svageste aksent. Denne mellemstyrke (bi- 

 aksent) er det, der som sagt ofte i norsk har bevaret vokalerne, 



*) Maske en kontamiuation Jiied steget, ^^'"'"Tr å i 



