dette a for opstået at et stavelsedannende n, af ord, hvori ingen 

 hjælpevokal blev indskudt (f. eks. et f høn dr' n'^).*) 



Som foran omtalt er der i vestnorsk i det hele en tilbøie- 

 lighed for at lade m i aksentsvag stavelse bortfalde. Også de 

 vestlige dele af Trondhjems stift har tendens dertil Først må i 

 den henseende den bestemte dat. plur, omtales, da den er stærkt 

 analogidannende. Af den oldn. endelse uniini (onom) har man 

 i Romsdalen og på Nordmøre (og i Hevne) å eller o, hakko, 

 gaaro eller hakka, gaarå, på hvert sted afhængigt af eller over- 

 ensstemmende med formen i sv. f. s. og ubest. sv. f. pl , altså 

 formodentlig eftersom på oldnorsk sprogtrin u eller o var for- 

 herskende i bøiningsendelser ; i vokalisk udlydende stamord be- 

 holdes II, f. eks. kVoono (klørne). I Dalene og N. Thj beva- 

 res dativens ni, og n bevares ikke efter vokal, altså hakkom (åm), 

 gaarom, kV^oom eller kPøøm, kV-odåm. Denne bevarelse af m har 

 man tildels tænkt sig således, at dativ der skulde være af en 

 endelse, der svarede til gammelsvensk omen, hvorpå der tindes 

 nogle få eksempler i østnorske diplomer!**) I så fald måtte det 

 også være sammenslutning med plur., som har forårsaget, at m 

 også bevares i best. dat. s. af svage mask. i endel af de her 

 omhandlede dialekter i to forskellige kredse. 



Medens Romsdalen og Nordmøre har haklio eller hdkkå i 

 dat. s. som i dat. pl , har nemlig Opdal, Rennebu, Heidalen og 

 Støren hakkcmi (men plur. — mn, — om, — ow); Lønset i Op- 

 dal nærmer sig Nordmøre i endelsens vokal og ligheden med 

 plur. (hakkåm). Udenom denne kreds ligger en anden række, 

 som kun beholder m i ord med ligedannelse : mågåm, måwåm, 

 nemlig Orkedalen, Børgsen, Melhus og Singsås ; dette taler jo 

 for, at bevarelsen af m er en aksentvirkning, ikke en overfø- 

 relse fra plur. Alle disse dialekter såvelsom alle de andre indtil 

 Namdalen har i stærkt dat., m. a', afhestinum kommer hæ' sta. 



*) Det er usandsynligt, at a i akk. bocndrna, og nom. & akk. bækrnar 

 kan have været klart artikuleret, indtil formernes opløsning for- 

 øvrigt var vidt nok fremskreden til denne forms dannelse, Af 

 ord som kloo, tåå kender jeg kun best. pl. M^øørn^, teern^, in- 

 gen former på a. 

 **) Som dog maske kan være skrevne af svensker, 



