79 



Efter enstavelsestonelag synes således den fonetiske lid- 

 vikling at have ført til bortfald af ni også i øst ; at det samme til- 

 dels sker i ord som hakk(e) kan være analogi ; at dernæst forbindel- 

 sen iiiu er bleven til a også i Indlierred; hvor det i neutr. bliver 

 i, må skyldes analogi fra de svage mask., ligesom omvendt disses 

 opgivelse af m sammesteds må være analogi fra de stærke: 

 hakka og hæsta altså her kompromisformer mellem f hakkam 

 og t hæste (med nasaleret e). Længere oppe møder man imid- 

 lertid også i Indherred (f. eks. Inderøen, Stod) former på 

 m i ligedannede hankønsord; fra Snåsen har jeg ikke hørt 

 dem nævne. Men i Namdalen har alle svage mask. åm (i 

 Harran tildels am), de stærke i: hakkåm, hæsti. Det bort- 

 faldne num har altså der ingen indvirkning havt på den 

 foregående vokal. I nær forbindelse med substantivernes dat. 

 pl. står præp. imellem og igennem, i Surendalen jønå 

 og myljlå, i øst jønåm, myljlcm, eller med uvæsentlige forandrin- 

 ger; dog også f. eks i Selbu mil^lja (med nasaleret a); på den 

 anden side kan m bevares i ligedannelse på Nordmøre, f. eks. 

 i Sandalen i adv. loglium (passende). Dat. af pers. pron. hann 

 retter sig efter dat. af sv. mask., f. eks. i Gryten liønå, i Aure 

 håna; i Dalene og Indherred med gennemsnitsform hanåm, og 

 i svækket stilling henholdsvis nå (no) og åm (om, om), dog i 

 Selbu og formodl. nogle flere steder a (med næselyd i Selbu). 

 Gårdsnavne på heim har em i hele Trondhjems stift f. eks. 

 på Inderøen noorem, hos Aslak Bolt af Noreime. Afgørende 

 for, at m i øst skal være organisk bevaret og ikke analo- 

 gisk mere end ethvert udbredt fænomen er, synes dog 

 kun enstavelsesord som jDcim, nu dæm (pron. pers. de), som 

 først i Romsdalen afløses af dei, og scm, i øst såm, på Nord- 

 møre og i Fosen (der ellers, formodentlig ved genindførelse, 

 har adskillige eksp. på m) så. Den samme tilbøielighed, der har 

 voldt, at m så ofte er bleven forlænget på foregående vokals 

 bekostning, f. eks. i tomm af oldn. tom (r), den har i øst voldt, 

 at man aksentuerede næsten ethvert udlydende m stærkt. 



