83 



tet dannet. Men ofte indtræder snart en biartikiilation, hvorved 

 tilnærmelsesvis den samme klangfarve opnåes med mindre mu- 

 skelanspændelse. En sådan forskydning af én vokal kan føre 

 til en senere forskydning af en større eller mindre del af hele 

 vokalsystemet ; sproggehøret kan ikke til dagligt brug holde rede 

 på et stort antal nuancer, og når, som foran forudsat, en lang 

 vokal får en biartikulation vil den lettelig enten opsluges af én 

 af dem, den har nærmet sig til (eller selv opsluge denne), eller 

 drive den videre i henseende til den tingj hvori der endmi 

 findes forskel mellem dem. 



Et sådant tilfælde er det, der foreligger i oldnorskens å. 

 Dette var kvalitativt ensartet med det korte a på Island ved 

 den tid, da den første grammatiske afhandling i Snorra Edda 

 blev skreven ; men dengang præp. o'n (uden) gik over til an *), 

 har a været en egen vokalkvalitet, som dels har opslugt o', dels 

 drevet den til 6. 



Såvidt bekendt har a allesteds hertillands f ået labialitet til- 

 lagt, foråt man skulde opnå den tidligere antagne dybe klang- 

 farve og dog spare noget af den energiske artikulation ved tun- 

 geroden. Derimod varierer dialekterne også i Trondhjems stift 

 i måden, hvorpå denne labialitet anvendes; de fleste anvender 

 en jævnt labialiseret vokal, men nogle har labialiteten alene eller 

 væsentlig ved vokalens ende, så at der er bleven en diftong af 

 vokalen. Denne diftong indtræder kun da, når å har bevaret 

 sin længde, ikke når det, som i grått, er forkortet ved stilling 

 foran konsonantforbindelser. 



Det er væsentlig kystbygder, som har diftongisering af oldn. 

 å) men ingenlunde alle, ei heller danner de noget sammenhæn- 

 gende strøg: men der er vel liden tvivl om, at de har gjort det. 

 Når jeg sammenligner mine notitser med oplysninger hos Ross 

 (Samlinger til den norske ordbog, pag. 19), tinder jeg det be- 

 vist, at man kan sige graa° (grå), kraa°k (kråke) i Sundalen og 

 Øksendalen, Ørlandet, Frøyen, ydre Hiteren og Afj orden, mindre 

 sikkert for Hevne, Rissen, og Bjugn. 



*) Kfr. Bugge, Arkiv f. nord. Filol. II, 246. 



