87 



på Frosten også liaal^ (v, herde), længere mod nord vaal^ 

 (pr. må; får vel, af oldn. Tcr&r). I Holtålen, Selbu og Nam- 

 dalen er det ikke ganske gennemført, f. eks. ikke i Selbu 

 i lieevj Grong og Overhalden lieeP, Fladanger hæcel^. Over- 

 gangen synes at være gået således til, at e ved fonetisk pro- 

 ces blev til et h ø i t a, og senere denne vokal faldt sammen 

 med andet a. I de bygder, der havde naboer, som sagde liæær 

 eller hææP etc, blev lydovergangen til høit a aldrig ganske 

 gennemført (navnlig ikke, når en vokal med omlyd støttedes 

 ved analogier?), og da det høie a bortfaldt af lydsystemet, blev 

 der en forskellig udvikling i de ord, hvor det ikke rigtig havde 

 fæstet sig. At ert nogensteds sedvanlig går over til art^ eller 

 art^ er mig ikke bekendt. Dog forekommer det adskillige 

 gange i gårdsnavne; jeg citerer, væsentlig efter prof. Rygh 

 (Vidsk. selsk. skrifter 1882), stattlanjn i Fosnes, ældre Stertlaiid, 

 harthies på Inderøen, 1349 Bærkne.s, svarte^ i Beitstaden, formodl. 

 af t Syertin ; hermed kan også sammenlignes bard^aaP i Beit- 

 staden, A. B. Berodal, og svadaaP- i Budalens anneks til Støren, 

 nu skrevet Srerdal. Forbindelsen irb er som foran nævnt bleven 

 til eer eller eeV' i det ene ord stirbr, nu steer, steél^, stjeel^, kun 

 i Stjør- og Verdalens fogderi tildels forvekslet med opr. er& 

 (s^aal-, stjaaP). Ellers er vokalen i ire) og irt tidlig falden sam- 

 men med y. Senere er tungestillingen bleven sænket, men såle- 

 des, at vokalens art nu ofte er afhængig af den skebne, som r 

 har havt: hvor r& blev til r har man ø, f. eks. i Selbu hørre, 

 i Støren hø ør (f. byrde); men i de resp. nabobygder Tydalen 

 og Singsås hooPe, thi foran kakuminaludvikling indtræder en 

 form af „åbent o", sedv. enten v eller o; således i Støren og Selbu 

 selv med de ord, der har kakuminal, f. eks. i Selbu oovoulHnj 

 (uvøren), værtHer (vørter) — thi i Selbu indtræder æ for ». 



Det er foran bleven nævnt, hvorledes en bortfalden nasal kan 

 virke sænkende på den vokal, som nasaliteten under svækkelsen 

 er gået over ])å. Imidlertid viser vokalbehandlingen, at i en 

 tidligere periode af sproget har også nasalkonsonanter, der endnu 

 er bevarer! e, virket nasalerende på foregående vokaler, endog 

 lange. Dette skønnes derpå, at en afvigende tungcartlkulation 



