er indtrådt. Således fandt prof. Bugge i Øvre Telemarken, at 

 de opr. lange vokaler i ord som viii; grima, s}'iiast kavde en 

 åbnere udtale, i altså næsten som e (Gamle norske folkeviser 

 pag. VII). På Tønset og i Rendalen har den nasalerede form 

 af i, y, II, ei og au alsat nye konsonanter f. eks. i rengn (adj. 

 ren), svingn (n. svin), hrongn (adj. brun), Af lydbehandlinger 

 som den sidstnævnte kender jeg i Thj. stift ikke andre sikre 

 end af au i det fleresteds (Børgsen, Levanger, Stod) forekom- I 

 mende bygdenavn Skauu, nu skångn, og mangesteds trænavnet I, 

 rångn. Noget tilsvarende til det nævnte fænomen fra Øvre Te-/ 

 lemarken er, at li foran n går over til o søndenfor fjorden und- 

 tagen i Romsdalen, f. eks. i broon (brun), doo7i (dun), boo7ia 

 (m. redskaber), roon (v.hekse), hoones (gårdsnavn ved udløbet af 

 elven huua i Grulelven), i N. Thj. derimod, f. eks. i Stjørdalen 

 hruim, duun, huuna; i Verdalen gårdsn. hunnes. I 



Mere jævnt udbredt er den samme vokalovergang foran m, 

 som desuden har en tilbøielighed til at forlænges — et fænomen, 

 der er beslægtet med den tønsetske overgang til hrongn for alm. 

 hroon. Konsonantens forlængelse har maske det videste omfang 

 i Guldalen og Selbu, hvor man har clrømm (va., drøm), tømm 

 (m. tøile), jømm (gemme) — en overensstemmelse med de lavere 

 egne på Østlandet, men ikke f. eks. med Tønset. Meget mere 

 udbredt er kons.-forlængelsen efter 6, æ og li, og sidstnævnte 

 vokal er almindeligvis gået over til o i romm (n.), skomm (n.). 

 Opdal og Rennebu har (tilligemed Gudbrandsdalen) ladet u i 

 dette fald følge med andet u og har rumm, skumm; Nordlid 

 skal have romm, men simum, formodentlig i overensstemmelse 

 med jæmtske mål, hvis ordet er virkelig gængs i dialekten; 

 Selbu har skumm. 



Bedst kan maske benævnelsen sænkning passe på korte 

 vokalers behandling foran enkelte konsonanter og foran konso- 

 nantforbindelser ; når de der er sænkede, så er det i regelen en 

 ensartet sænkning, nemlig i henseende til tungestilling, for alle 

 eller næsten alle vokaler, og foranledningen til sænkninger ligger 

 ikke, som ved de foran omtalte, væsentlig i påvirkning fra de 

 omgivende konsonanter — skøut dette moment naturligvis ikke 



