mangler — men i kortheden selv, enten gammel korthed, 

 der nu er opgiven, eller én, der er bevaret indtil nu. De ved 

 sænkning opståede vokaler er: for a sedv. uden væsentlig forandring 

 a; for e ce; for o og for o (a med u-omlyd), der synes tidlig 

 at være faldet sammen med o*), å; for u o, for y primært det 

 „åbne y", nu i Thj. stift sedv. ø, o eller v, for i det åbne i, 

 som nu otte er kommen nær hen til eller er faldet sammen med 

 opr. e. Hvad jeg her skal fremstille som oplysende for dialektslægt- 

 skabet, er ikke såmeget variationer mellem anvendelsen af sænk- 

 ning og af vokalernes alfabetiske værdier, men mere vekslingen 

 med dem, som jeg, væsentlig fordi der forud findes en sådan 

 benævnelse, vil kalde åbne vokaler. Jeg forstår derved 

 vokaler, som fra palatalitet er trukne noget tilbage eller sænkede, 

 fra gutturalstilling er bleven noget fremskudte eller hævede, så- 

 ledes at oldn a, hvor det har været åbent, har gået gennem en 

 lyd omtr. som det svenske høie a, e til eller gennem „ åbent" e, 

 i og y ligeledes gennem de „åbne" varieteter, ø kanske heller 

 gennem „dyb t" ø (Storms æ, her tildels betg. v), • og o gen- 

 nem det „normale" „åbne o", hvilken vokal senere har spaltet sig 

 i og v, og endelig u gennem noget lignende af svenskernes 

 „åbne u" i full. Fra sådan udtale er de derpaa ved lydanalogi 

 bleven forenede med forskellige andre vokalvarieteter. Jeg 

 skal her i det omfang, som pladsen og tiden såvelsom mit 

 materiale tillader mig, gennemgå forholdet ved nogle af de 

 konsonanter og konsonantgrupper, som pleier have sænkning 

 af foregående vokal i større dele af stiftet, og så senere påvise, 

 hvor åbne vokaler anvendes i samme slags stilling. For palatal- 

 vokalers vedkommende kan det ikke uden større samlinger, 

 end jeg har, påvises enten det, der er foregået, er sænkning 

 eller åbning, da bægge dele går i samme retning. 



Ved konsonantforbindelser, der begynder med nasal, har 

 nasaliteten tildels virket med til at fremkalde sænket vokal. 



I nogle enkelte ord synes den i oldn. herskende veksel i bøinin- 

 gen mellem o og a at have voldt, at o ikke til nogen tid faldt 

 sammen ined o, mon heller med å ; derfor har man så ofte f. eks. 

 vok, nuvååk, og?;! hvor oldn. lok hnr (aet ganske anden vokal ; i Thj. 

 dog sedv. vå/ck. 



